Гуго (король Італії)
Гуго I | |
---|---|
фр. Hugues d'Arles | |
![]() Шлюб Гуго та Марозії | |
Народився |
880[1] Арль |
Помер |
10 квітня 947[1] Арль |
Країна | Франція |
Діяльність | суверен |
Знання мов | французька |
Титул | король |
Посада | Список королів Італії |
Конфесія | католицтво |
Рід | Бозоніди |
Батько | Теобальд I |
Мати | Берта Лотаринзька |
Брати, сестри | Ermengarde of Tuscanyd, Teutberga of Arlesd, Бозо, Ламберт і Гі |
У шлюбі з |
Вілла Прованська Ґільда Марозія Тосканська Берта Швабска |
Діти | 5 синів та 3 доньки |
Гуго I (фр. Hugues I; бл. 880 — 10 квітня 947) — король Італії у 926—946 роках, Нижньої Бургундії у 928—933 роках.
Життєпис[ред. | ред. код]
Походив з династії Бозонідів. Старший син Теобальда, графа Провансу, і Берти, дочки Лотаря II, короля Лотарингії. Був небожем короля Бозона I. Народився 880 або 881 року. У 895 році здолавши Тіберта отримав графства Арль і В'єнн.
Після осліплення у 905 році короля Людовика III Сліпого Гуго стає регентом королівства Нижня Бургундія. 911 році отримав титул герцога Провансу і маркіза В'єннського. 912 року оженився на дочці Бозона I, короля Нижньої Бургундії. Цим зміцнив свої права на трон. Водночас переніс столицю до міста Арль, де мав міцні позиції.
У 925 році частина італійської знаті, що була невдоволена королем Рудольфом I закликала Гуго до Італії. Вигнавши останнього, Гуго в 926 став королем Італії, поступившись тому своїми бургундськими володіннями. У 928 році після смерті Людовика III Сліпого, Гуго I повернувся до Провансу, щоб коронуватися як володар Нижньої Бургундії, відсторонивши Карла-Костянтина, графа В'єннського.
Протягом 928—930 років боровся проти Рудольфа II, короля Верхньої Бургундії, втім без певного результату. Водночас Гуго I значну увагу приділяв керуванню Італією. У 931 році повалив Ламберта, маркграфа Тоскани, передавши це володіння своєму братові Бозону. У 933 році змусив Рудольфа II відмовитися від прав на Італію.
Щоб досягти імператорської корони, Гуго одружився з Марозією Тосканською, матір'ю папи римського Іоанна XI, але не досяг успіху, оскільки Гуго I 935 року було вигнано з Рима Альберіхом II Сполетським. У 936 році поставив позашлюбного сина Гумберта новим маркграфом Тоскани.
Спроба відвоювати Бургундію у Конрада I Тихого, закінчилася невдачею. Втім 941 року в союзі з Романом I Лакапіном,візантійським імператором, завдав поразки сарацинам, що атакували Італію.
Коли він 941 року хотів раптово напасти на Беренгара, маркграфа Івреї, останній встиг втекти до імператора Оттона I, зібрав в Німеччині військо і в короткий час залучив на свій бік всіх незадоволених.
943 року зумів завдати поразки Беренгару Іврейському, розділивши його володіння, зокрема сприяв утворенню Генуезької республіки. 944 року уклав новий союз з Візантією, закріпивши шлюбом між своєю дочкою та сином імператора Костянтина VII. У 945 році після річного протистояння з Беренгаром Іврейським зазнав невдачі в Італії. У 946 році Гуго був змушений визнати владу Альберіха над Римом.
Гуго I помер 10 квітня 947 року. У 948 корона Італії перейшла до Лотаря, його сина від другого шлюбу з німецькою принцесою Альдо.
Родина[ред. | ред. код]
1. Дружина — Вілла, дочка Бозона I, короля Нижньої Бургундії
дітей не було
2. Ґільда, німецька принцеса
Діти:
- Альда, дружина Альберіха II, герцога Сполето
- Лотар (926/928—950), король Італії у 948—950 роках
3. Марозія, дочка Теофілакта, маркграфа Тоскани
дітей не було
4. Берта, дочка Бурхарда II Швабского
дітей не було
Діти від коханок:
- Губерт, герцог Сполета і маркграф Тоскани
- Берта, дружина Романа II, імператора Візантії
- Бозон, єпископ П'яченци
- Роленда, дружина Бернарда, графа Павії
- Теобальд, архієпископ Мілану
Примітки[ред. | ред. код]
Джерела[ред. | ред. код]
- Previté-Orton, C. W. (1917). "taly and Provence, 900—950. The English Historical Review. 32 (127): 335—347.
- Harald Zimmermann: Das dunkle Jahrhundert. Ein historisches Porträt. Styria, Graz u. a. 1971.
- Jean-Charles Volkmann, Bien connaître les généalogies des rois de France, Éditions Gisserot, 1999, 127 p. (ISBN 978-2-87747-208-1)
- Louis Halphen, «Il regno di Borgogna», cap. XXV, vol. II (L'espansione islamica e la nascita dell'Europa feudale) della Storia del Mondo Medievale, 1999, pp. 807—821
|