Користувач:Loy Iver
З часом в унціал стали все більше просочуватися елементи курсиву, що безперервно розвивався. Таким чином у V сторіччі був порушений принцип розміщення букв рядка в межах двох ліній, об'єднуючий унціал з капітальним письмом, і унціал наблизився до рядкового курсиву. Якщо в капітальному листі тільки зв'язка букви Q була виведена за нижню лінію, небагато чим порушуючи встановлену закономірність рядка, то в курсиві такі «порушення» (подовжена форма букви S та інші) стають звичайними. Виникла на основі курсиву модифікація унціального письма, так зване напівунціальне письмо (scriptura semiuncialis) перейняла всі ці нововведення, внаслідок чого писати і читати таке письмо практично стало набагато легше. Верхні і нижні подовження деяких букв (d, h, l, f, p, q) виразно виділяли своєрідні форми цих букв серед інших букв рядка.
Розвиток напівунціального письма знаменував перехід від прописних букв до рядкових. Воно було першим рядковим письмом для ширококінцевого пера. У цьому письмі спостерігається вже цілий ряд праобразів букв сучасного рядкового алфавіту (а, d, e, g, h та інші). Напівунціальне письмо розповсюджується по всій Західній Європі і в окремих її районах піддається різним змінам.
Після падіння Римської імперії і переселення народів в Європі виникли цілий ряд нових держав. Держави ці звільнилися від політичного і культурного впливу Риму, і в них стали вільно розвиватися свої види письма, що застосовувалися до того дуже обмежено. Як і раніше швидко розвивається напівунціал. Виникає новий вигляд латинського письма. Їх підрозділяють в основному на чотири великі групи: ірландський-англосакське (Ірландія і Англія), меровінгське (Франція), вестготське (Іспанія) і старо-італійське (Італія).
Найбільший внесок до наступної фази розвитку латинського листа вніс ірландський-англосакське письмо.Разом з християнською релігією мандруючі ченці-місіонери поширювали і християнське письмо. Таким шляхом напівунціальне письмо перейшло у VI сторіччі до Ірландії, а звідти і далі до найближчих сусідів-англосаксів. Римський курсив був абсолютно невідомий на Британських островах. Тому напівунціальне письмо в цих країнах мав своєрідну форму, іншу, чим на материку. Пізніше різні модифікації англосакського письма стали розповсюджуватися і на материку іммігрантами, відомими під назвою «Шотландських ченців». Вони засновували у Франції, в Німеччині, Швейцарії, Італії монастирі з скрипторіями (писемними палатами; від латинського слова scriptor — писар, писар, переписувач). Виниклі в цих скрипторіях різні школи зіграли помітну роль в подальшому розвитку письма.
Ірландський-англосакське письмо запозичило багато що і від рун (незграбне письмо, поширене у народів Скандинавії, у стародавніх німецьких племен), і від грецького капітального письма, тому округлі букви перетворювалися часто в незграбні і надломлені. У лігатурах (злитих буквах; від латинського слова ligare — зв'язувати), утворених з букв капітального листа і унціала, помічається сміливість виконання, яка пізніше спостерігається тільки в російській в'язі. У письмі впадають в очі акуратні проміжки між словами і мале число скорочень. Їх стало помітно більше в IX сторіччі.
VII—VIII сторіччя часто називаються «Золотим століттям» ірландської культури. Ця назва обумовлена поза сумнівом і досягненнями в мистецтві письма. Ірландський-англосакське письмо вийшло з вживання лише після закінчення XIII століття (у епоху ранньої готики), не дивлячись на те, що на Британських островах каролінгське письмо був відомий вже в IX сторіччі.