Страндваллен
Страндваллен | |
---|---|
Повна назва | Strandvallen |
Країна | ![]() |
Розташування | Геллевік, Швеція |
Координати | 56°00′45″ пн. ш. 14°43′00″ сх. д. / 56.0125000000277780° пн. ш. 14.7166666700277772861227° сх. д.Координати: 56°00′45″ пн. ш. 14°43′00″ сх. д. / 56.0125000000277780° пн. ш. 14.7166666700277772861227° сх. д. |
Побудовано | 1953 |
Відкрито | 1953 |
Реконструйовано | 2002 |
Власник | Комуна Сельвесборг |
Покриття | трав'яне |
Команда (-и) | М'єльбю АІФ |
Види спорту | футбол |
Вміщує | 7 500 |
Розміри поля | 110x65 |
![]() | |
Страндваллен у Вікісховищі |
Страндваллен (швед. Strandvallen) — багатофункціональний стадіон у шведському місті Геллевік, домашня арена футбольного клубу М'єльбю АІФ. Збудований у 1953 році та неодноразово реконструйований. На даний момент вміщує 7 500 глядачів. Окрім основного футбольного поля, на Страндваллені є додаткове, обнесене шестиметровим парканом, та різноманітні спортивні майданчики.
У 1941 році було вирішено, що клуб М'єльбю АІФ придбає у фермера Акселя Бенгтссона землю для розміщення на ній футбольного стадіону. В силу багатьох причин відкриття стадіону у відносно сучасному вигляді відбулося лише у 1953 році. 28 червня того року в матчі-відкритті господарі поля зустрілися з німецьким клубом «Германіа Лер» і перемогли з розгромним рахунком 4-1.
У 1966 році стадіон було передано у володіння комуни Сельвесборг за умови, що М'єльбю АІФ буде арендувати його безкоштовно впродовж 20 років. Рекорд відвідуваності арени було встановлено 13 квітня 1980 року у матчі між «М'єльбю АІФ та клубом Кальмар ФФ. Цю гру відвідало 8 438 глядачів[1]. Цей сезон був дебютним для клубу у Аллсвенскан, однак втриматися у найвищому дивізіоні М'єльбю АІФ не зміг і повернувся до нього три роки потому. До підвищення команди у класі 1983 року приурочили й покращення стадіону: була проведена робота по зручному облаштуванню автостоянок та під'їздних доріг навколо арени.
Проте найбільших видозмін стадіон зазнав у 2000-х роках. У 2002 році було проведено глобальну реконструкцію після якої місткість стадіону склала 7 500 місць, серед яких 1137 сидячих, 50 для представників ЗМІ та 20 місць для інвалідів. Проект реконструкції було оцінено у 5 мільйонів крон[2]. Головна трибуна розфарбована у кольори клубу М'єльбю АІФ і має більший кут нахилу, ніж трибуна на протилежному боці. У 2008 році гостро постало питання відсутності штучного освітлення на стадіоні, без якого раніше вдавалося обходитися, проте нові вимогу до спортивних арен клубів вищого дивізіону Швеції вимагали його наявності[3]. 13 травня 2008 року до матчу між М'єльбю АІФ та «Ергрюте» електричне освітлення стадіону було вже готове. За час проведення чемпіонату світу 2010 року Страндваллен перетерпів значних видозмін: було замінено каналізаційну та зрошувальну системи, встановлено підігрів поля та перестелено газон. Крім того було облаштовано нову торцеву криту трибуну з 979 індивідуальними пластиковими сидіннями, а загальна місткість стадіону на вимогу Шведського футбольного союзу була зменшена з 7 500 до 7 000 глядачів. Вартість робіт за попередніми підрахунками було оцінено у 9 мільйонів крон[4]. В 2012 році було додатково збудовано північну трибуну на 580 глядацьких місць, над якими було зведено дах.
- ↑ Рекорди відвідуваності шведських стадіонів (PDF) (англ.) . Архів (PDF) оригіналу за 24 серпня 2013. Процитовано 20 січня 2013.
- ↑ Страндваллен буде відремонтовано за 5 мільйонів (швед.) . «Kristianstadsbladet». Архів оригіналу за 24 серпня 2013. Процитовано 20 січня 2013.
- ↑ Штучне освітлення на Страндсваллені (швед.) . «Kristianstadsbladet». Архів оригіналу за 25 серпня 2013. Процитовано 20 січня 2013.
- ↑ Страндваллен буде відновлено на 9 мільйонів (швед.) . «Kristianstadsbladet». Архів оригіналу за 25 серпня 2013. Процитовано 20 січня 2013.
- Офіційний сайт клубу М'єльбю АІФ (швед.) . Архів оригіналу за 25 серпня 2013. Процитовано 20 січня 2013.
- Профіль стадіону на сайті Transfermarkt (англ.) . Архів оригіналу за 25 серпня 2013. Процитовано 20 січня 2013.
- Профіль стадіону (англ.) . «Worldfootball». Архів оригіналу за 25 серпня 2013. Процитовано 20 січня 2013.