Павліха Іван Васильович
Павліха Іван Васильович | ||||
---|---|---|---|---|
Народився | 22 вересня 1938 с. Королі Нові Білгорайський повіт Люблінське воєводство ![]() | |||
Помер | 1 липня 2015 (76 років) Нью-Йорк (США) | |||
Громадянство | ![]() | |||
Діяльність | письменник | |||
Alma mater | філологічний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка | |||
Роки активності | 1974—2015 | |||
Напрямок | поет-гуморист | |||
Нагороди | медаль «Будівничий України» | |||
| ||||
Іва́н Васи́льович Павлі́ха (22 вересня 1938 с. Королі Нові, Білгорайського повіту Люблінського воєводства, Польща — 1 липня 2015, Нью-Йорк, США) — український поет-гуморист, громадський діяч.
Обирався депутатом Калуської міської ради першого демократичного скликання у 1990—1994 роках.
Голова Калуського міськрайонного об'єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта» імені Тараса Шевченка з 2000 року.
Член Національної спілки письменників України з 6.06.2000 року.[1]
Працював педагогом, очолював літстудію міста Калуша.
Нагороджений медаллю «Будівничий України».[2]
Іван Павліха знайшов вічний спочинок у Нью-Йорку, де живуть його діти. Калушанин хворів, переніс три операції. 1 липня 2015 року поета не стало.
Життєпис
Іван Павліха народився 1938 року на Холмщині (тепер територія Польщі), та по закінченню Другої світової війни сім'ю українського хлібороба було вивезено до України — в часі спецоперації «Вісла». Середню освіту Іван Павліха здобув в містечку Бібрка, що на Львівщині. Одержавши атестат зрілості у 1957 році, Іван Павліха подав документи для вступу на географічний факультет, бо з усіх шкільних дисциплін найбільше любив географію. Не вступив. Восени пішов на військову службу. Служив у Естонії на острові Наргін. Віршував у армії російською мовою та друкувався в газетах Прибалтійського військового округу. Вищу освіту отримав у Львівському університеті імені Івана Франка (1961—1966), філологічний факультет, де приятелював з Романом Кудликом, Романом Лубківським, Романом Качурівським, Богданом Стельмахом. Вчителював після служби в армії та був директором школи в селі Нижня Яблунька, що у Турківському районі Львівської області.
З 1974 року перебирається до Калуша, працює викладачем ВПУ-7. Іван Васильович довший час очолював літературну студію «Карпатські акорди» (пізніше «Підгір 'я»). Автор численних поетичних і гумористично-сатиричних публікацій в республіканських періодичних виданнях і колективних збірниках. Друкувався у газетах «Радянська освіта», «Робітнича газета», «Літературна Україна». 1979 року калуська міськрайонна газета «Зоря Прикарпаття» надрукувала вінок сонетів Івана Павліха «Вершить Калуш дійсність величаву».
У 1980 року «Літературна Україна» опублікувала статтю Іван Павліха «Нам треба голосу Тараса!». Згодом цю статтю передало радіо «Свобода». У калуському КДБ забили на сполох. Покликали автора на відверту розмову. Радили написати спростування. Іван Павліха відмовився писати спростування.
Став лауреатом поетичного конкурсу серед вчителів України у 1987 році.[2]
У 2013 році Іван Павліха був нагорооджений премією обласної організації Всеукраїнського товариства «Просвіта» імені Тараса Шевченка імені Марійки Підгірянки за останню свою книгу «Дві копи не снопів, а со?..нетів».[3]
Доробок
Хоча література захоплювала Івана Павліху ще з юначих часів, та став він знаним уже в зрілому віці, друкуючись в місцевій періодиці. Пізніше Іван Васильович видав збірки гумору й сатири:
- «Квіти для зава» (Київ, «Радянський письменник» 1991 р.);
- «Гечі-печі поза плечі» (Дрогобич, видавництво «Відродження», 1977 року);[4]
- «Під Карпатами місто» (Калуш, «Акцент» 2005 р.);
- «Дві копи не снопів, а со?..нетів» (Івано-Франківськ, «Наір» 2013 р.).[3]
- «Коли сонет і різка і кларнет» (2013 р.)[5]
Добірку поезій Івана Павліхи з гумористичного циклу «Езопівські вправи»:
- «Гучномовець»[6]
- «Боротьба за владу»[7]
- «Український злодій в Америці»[8]
- «„Бе-е“ і „Му-у“»[9]
- «Перевірка»[10]
- «Лукаш і Мавка»[11]
- «Лялька-неваляйка»[12]
- «Перефарбований лис»[13]
- «Черви на асфальті»[14]
- «Автомобіліст і вершник»[15]
- «В саду червивих яблук»[16]
- «Ні се, ні те»[17]
Добірку поезій Івана Павліхи з циклу «Нью-Йорк очима калушанина»:
- «Вітер з океану»[18]
- «Метелик над океаном»[19]
- «Діалог зі статуєю Свободи на відстані»[20]
- «Острівчик українства»[21]
- «Повернення»[22]
- «Шкода, що я не москаль…»[23]
- «До американських українців „третьої“ і „четвертої“ хвиль еміграції»[24]
- «Черешневий парадокс»[25]
- «Вечірній Бродвей»[26]
Примітки
- ↑ ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ СПІЛКИ ПИСЬМЕННИКІВ УКРАЇНИ. Архів оригіналу за 5 жовтня 2015. Процитовано 2 червня 2014.
- ↑ а б Іван Павліха
- ↑ а б Іван Павліха: «Ніяк не можу вийти із сонетної орбіти». Архів оригіналу за 14 липня 2014. Процитовано 2 червня 2014.
- ↑ Видавництво «Відродження»
- ↑ «Люди з Франкового „духа печаттю“ є джерелом мого літературного натхнення»…
- ↑ «Гучномовець»
- ↑ «Боротьба за владу»
- ↑ «Український злодій в Америці»
- ↑ «„Бе-е“ і „Му-у“»
- ↑ «Перевірка»
- ↑ «Лукаш і Мавка»
- ↑ «Лялька-неваляйка»
- ↑ «Перефарбований лис»
- ↑ «Черви на асфальті»
- ↑ «Автомобіліст і вершник»
- ↑ «В саду червивих яблук»
- ↑ «Ні се, ні те»
- ↑ «Вітер з океану»
- ↑ «Метелик над океаном»
- ↑ «Діалог зі статуєю Свободи на відстані»
- ↑ «Острівчик українства»
- ↑ «Повернення»
- ↑ «Шкода, що я не москаль…»
- ↑ «До американських українців „третьої“ і „четвертої“ хвиль еміграції»
- ↑ «Черешневий парадокс»
- ↑ «Вечірній Бродвей»
Джерела
- Павліха І. Нам нікуди їхати, у нас Україна тут // Дзвони Підгір'я. — 2004.
Посилання
- Павліха Іван
- Короткий життєпис Павліхи Івана
- Навкололітературні мандри Ольги Гузели
- Календар літературних дат
- Автор: Павліха, Іван[недоступне посилання з вересня 2019]
- Бібрка — 800-річчя. Проект «Відомі-невідомі бібрчани»
- ПРО НАЙНІЖНІШІ ПОЧУТТЯ НАЙНІЖНІШИМИ СЛОВАМИ. Іван ПАВЛІХА
- Ірина Червінська: «Нав'язати культурне кліше — не означає виховати людину»
- «Вічний Павло», або Людина-усмішка, людина-сонце[недоступне посилання з липня 2019]
- Іздрик: «Прочитав українсько-англійський розмовник, а в ньому моя біографія, яка до того ж погано закінчується» (ретро-вікенд)