Сербсько-чорногорський уніонізм
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3e/Flag_of_Serbia_and_Montenegro_%281992%E2%80%932006%29.svg/220px-Flag_of_Serbia_and_Montenegro_%281992%E2%80%932006%29.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/42/Proposed_flag_of_Serbia_and_Montenegro_%282003%29.svg/220px-Proposed_flag_of_Serbia_and_Montenegro_%282003%29.svg.png)
Сербсько-чорногорський уніонізм (серб. Српско-црногорскі уніонізам) — слов'янська політична ідеологія, яка полягає у визнанні неподільності союзу Сербії і Чорногорії. Вона визнає Чорногорію як частина політичного союзу з Сербією і протиставляється руху за незалежність Чорногорії і вихід з союзу з Сербією.
Історія
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/35/Serbian_Orthodox_Church_in_Kotor.jpg/220px-Serbian_Orthodox_Church_in_Kotor.jpg)
Стосунки між сербами і чорногорцями вважаються найбільш близькими серед народів колишньої Югославії. Своїм корінням вони сягають до XIX століття. У 1878 році за результатами російсько-турецької війни офіційно були визнані незалежними Сербія, Чорногорія і Румунія. На початку XX століття група чорногорських студентів, які навчалися в Бєлграді підготувала замах на чорногорського князя Ніколу I, але змова була розкрита. Його учасників засудили, а відносини Сербії і Чорногорії були на деякий час розірвані, так як чорногорська влада вважали, що змова здійснено за підтримки офіційної сербської влади. Сербія і Чорногорія у складі Балканської ліги грали велику роль під час Першої Балканської війни, воювали проти Троїстого союзу в роки Першої світової війни. У 1917 році Декларація на острові Корфу підтвердила майбутнє злиття Сербії і Чорногорії.
З 24 по 26 листопада 1918 року до складу Королівства Сербії увійшли землі Срем, Банат, Бачка і Бараняча, а також Королівство Чорногорія - рішення про входження останньої було підтверджено на Подгорицькій скупщині. Сформувалась і нова держава - Королівство сербів, хорватів і словенців. Однак чорногорська королівська сім'я на чолі з Ніколою I,, змушена була емігрувати до Франції, а Нікола I, претендував на трон Чорногорії до кінця свого життя. 7 січня 1919 року прихильники чорногорської монархії і незалежності країни підняли Різдвяне повстання за підтримки італійців з метою відновлення суверенітету Чорногорії. Повстання провалилося, багато повстанців опинились у в'язниці, де вони залишалися до 1929 року. У самому королівстві довго ще не затихали сепаратистські і федералістські настрої. Ідеологом створення рівноправного союзу всіх народів був чорногорець Секула Дрлевіч, керівник Чорногорської федералістської партії. Колись він виступав за створення єдиної держави сербів і чорногорців (ще в роки Першої світової війни), але з часом змінив погляди на близькі до сепаратистських.
6 квітня 1941 в Югославію вторглися сили вермахту, Німеччина не пробачила югославам Військового перевороту в Югославії 27 березня 1941 року. За кілька днів югославська армія була розбита, а країна розколота на декілька маріонеткових держав. На території Чорногорії було утворено маріонеткове королівство, фактичним правителем якого був італійський король Віктор Еммануїл III, представлений там губернатором: всі претенденти відмовлялися займати престол, і навіть онук Ніколи І, Михайло Петрович-Негош, відмовився від такої ідеї. Прем'єр-міністром нового держави став той же Секула Дрлевіч.
12 липня 1941 Йово Попович в Чорногорії оголосив про проголошення незалежності держави, яка нібито була дарована італійцями. Повстання було придушене, італійці і чорногорські колабораціоністи понесли величезні втрати, почалася партизанська війна. У вересні 1943 року Італія капітулювала і вийшла з Другої світової війни, що не розв'язало руки чорногорським силам Опору - не зайняту ніким провінцію Котора захопили усташі на чолі з Анте Павеліча, а владу над Чорногорією мала німецька адміністрація. У липні 1944 року Операція «Драуфгенгер», блискуче проведена чорногорськими партизанами, завдала удару по позиціях вермахту, до грудня фашисти під натиском болгарських і радянських солдатів пішли з Чорногорії.
Керівником антифашистського руху в Чорногорії був Нікола Мілянич, який керував Чорногорською антифашистською Скупщиною народного звільнення. 21 листопада 1946 він очолив Президію Конституційної скупщини Чорногорії. У новоствореній соціалістичній Югославії Чорногорія отримала статус республіки. У роки існування СФРЮ Чорногорія була одним з найвідоміших туристичних центрів: з Соціалістичної Сербією у неї був зв'язок у вигляді автотраси «Бєлград-Бар». Однак після смерті Йосипа Броз Тіто і перші кроки до демократизації країни єдності стали розхитуватися. В кінці 1980-х - початку 1990-х після проведення перших з 1945 року демократичних виборів республіки стали заявляти про свої виходи зі складу Югославії. У 1991 і 1992 роках спроба вивести Чорногорію з тріском провалилася: 1 березня 1992 року на референдумі чорногорці вважали за краще залишитися в складі країни, яка хоча і носила назву «Югославія», але була соціалістичною державою. За збереження Чорногорії в складі Югославії висловилися 95,96% тих, хто голосував (а всього у виборах взяли участь 66% громадян СФРЮ). У той же час проживаючі там албанці, боснійці й хорвати оголосили виборам бойкот.
Третя Югославія
Чорногорія стала рівноправним суб'єктом у Союзній державі Югославія разом з Сербією. Ініціатором тієї ідеї став Міло Джуканович. Однак з 1996 року він сповідував вже інші політичні переконання: відтепер метою Джукановича було постійне віддалення від Сербії і в перспективі вихід Чорногорії з союзної держави. Так Джуканович став противником Слободана Милошевича. Спроба натиснути на Милошевича і закріпити за Чорногорією право на незалежну зовнішню політику провалилася: перешкодою раптово став Євросоюз. У 2003 році Югославія була перетворена в Державне співтовариство Сербії і Чорногорії. З 2005 року розкол в суспільстві посилився: в країні не пройшли вибори до законодавчих зборів через бездіяльність президента союзу Светозара Маровича. З березня 2005 року всі керівники держави стали приватними особами, і тоді президент Республіки Чорногорії Філіп Вуянович за підтримки Міло Джукановича виступили з пропозицією про перетворення Державного співтовариства в союз незалежних держав. Проти виступив прем'єр-міністр Воїслав Коштуніца, але висловився на підтримку президент Сербії Борис Тадич. З початку 2006 року велися переговори про проведення референдуму в Чорногорії. Влада Чорногорії і опозиція довгий час не могли знайти спільну мову: опозиція взагалі відкидала таку ідею як таку. Тільки після втручання ЄС як посередника опозиція погодилася на проведення референдуму, але з умовою: незалежність буде визнана Євросоюзом, якщо «за» висловляться хоча б 55%. 21 травня 2006 побоювання опозиції збулися: 55,4% виборців висловилися за незалежність Чорногорії. 3 червня 2006 року Чорногорія стала незалежною державою, а союз припинив своє існування 5 червня.
Наші дні
В даний час в Сербії і Чорногорії існують ті партії, які виступають за відновлення союзу. У Чорногорії основними прихильниками союзу є Соціалістична народна партія Чорногорії , партія Нової сербської демократії, Демократична сербська партія, Народна партія, Партія сербського єдності і Партія сербських радикалів.
Особливість
На відміну від ідеї про Велику Сербії і ідеологію пансербізма, сербсько-чорногорський уніонізм розцінює Чорногорію як рівноправного партнера для Сербії, визнає існування чорногорської нації і її рівноправність з сербами. Уніонізм пропагує необхідність єдності з огляду на те, що в Сербії проживає не так багато чорногорців, а в Чорногорії мало сербів.
Література
- Encyclopedia of Nationalism, Volume II. — Academic Press, 2001. — ISBN 0-12-227230-7.
- Roberts, Elizabeth. Realm of the Black Mountain: A History of Montenegro. — 2001. — ISBN 978-0-8014-4601-6.
На цю статтю не посилаються інші статті Вікіпедії. Будь ласка розставте посилання відповідно до прийнятих рекомендацій. |