Камерний поп
Камерний поп | |
---|---|
Стилістичні походження | |
Походження | 1960-ті — 1990-ті, США |
Типові інструменти | |
Інші теми | |
Lo-Fi • Shibuya Kei |
Камерний поп (англ. chamber pop; також званий бароко-поп,[6][7] іноді ототожнюється з оркестровим або симфонічним попом[1]) — музичний жанр, що поєднує рок-музику[1] зі складним використанням струнних, валторн, фортепіано, вокальних гармоній та інших компонентів, запозичених з оркестрового та лаунж-попу 1960-х років, з акцентом на мелодію і текстуру.
Під час зародження камерної поп-музики у 1960-х роках продюсери, такі як Берт Бакарак, Лі Хейзлвуд та Браян Вілсон з гурту Beach Boys, були тими, хто формував цей жанр. Продюсування Вілсоном альбомів Beach Boys Pet Sounds та Smile вважається особливо впливовим на жанр. З початку 1970-х до початку 1990-х більшість камерних поп-гуртів майже не мали успіху в мейнстрімі. Занепад жанру пояснювався дорожнечею гастрольної та звукозаписної логістики, а також небажанням звукозаписних лейблів фінансувати такі інструменти, як струнні, мідні та клавішні в альбомах артистів.
У середині 1990-х камерний поп розвинувся як піджанр інді-року[3] або інді-попу,[4] в якому музиканти виступали проти гітар з дисторшеном, естетики lo-fi та простих аранжувань, характерних для альтернативних або сучасних рок-гуртів тієї епохи. В Японії паралельно з цим рухом існував Shibuya-kei, ще один інді-жанр, який сформувався на тому самому підґрунті впливів. До 2000-х років термін «камерний поп» непослідовно застосовувався до різноманітних гуртів, чию творчість порівнювали з альбомом Pet Sounds.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1f/The_High_Llamas_%285928653004%29.jpg/220px-The_High_Llamas_%285928653004%29.jpg)
Поєднання струнних секцій та рок-музики отримало назву «симфонічний поп», «камерний поп» та оркестровий поп (або скорочено «орк-поп»).[1] Орк-поп відноситься до гілки андеграундних рок-музикантів, які мали спільні риси зі студійним альбомом Pet Sounds гурту Beach Boys 1966 року, таких як High Llamas та гурти з колективу Elephant 6.[8] За словами Девіда Джермана з CMJ, ця назва була вигадкою рок-критиків, «охоплюючи всіх — від фанатів Beach Boys до шанувальників Бакарака та Манчіні».[9] Камерний поп є стилістично різноманітним.[5] AllMusic стверджували, що жанр продовжує «дух» бароко-попу 1960-х років,[10] тоді як культурологи Джозеф Фішер та Браян Флота називають його «спадкоємцем» бароко-попу.[11] Під сильним впливом багатих оркеструвань Берта Бакарака, Браяна Вілсона та Лі Хейзлвуда, виконавці камерної поп-музики знову зосередилися на мелодії та текстурі.[2] Іншим важливим джерелом впливу був співак Скотт Вокер.[5] Джим Фарбер з New York Daily News так описує жанр: «Уявіть, що Донован зустрічається з Бертом Бакараком».[12]
Newsmakers вважає, що Pet Sounds Beach Boys допоміг визначити камерний поп як «інтимні, точно аранжовані пісні з роковим розмахом, але без блюзового галасу».[13] Після альбому вийшла незавершена робота гурту 1966-67 років Smile, спільна робота Браяна Вілсона та автора текстів Ван Дейка Паркса, яка також сильно вплинула на жанр.[5] За словами Шона О'Хейгена з гурту The High Llamas, альбом Pet Sounds став «початком великого експерименту в поп-музиці. Але йому не дозволили продовжитись, тому що рок-н-рол захопив все і зупинив його. Поп знову злетів лише в цьому десятилітті [1990-х]».[14] Інший автор Карл Вілсон каже, що «хвороблива вразливість» Браяна, «використання нестандартних інструментів», «складні гармонії» і «сама Smile-сага» стали загальним орієнтиром для камерних поп-гуртів.[15] Подібно до того, як орк-поп гурти поділяли любов до Вілсона, вони також захоплювалися творчістю один одного.[16] Наприкінці 1980-х більшість записів Луї Філіпа для él Records також мали витончене використання оркестрів та голосів, які втілювали та визначали стиль камерної поп-музики.[17]
Камерний поп був частиною ширшої тенденції, в якій брали участь музиканти, що відкидали традиційні рок-конвенції, такі як Tortoise і Stereolab, хоча ці конкретні гурти не вважаються орк-попом.[16] Оркестрування жанру, як правило, складніше, ніж у рок-музиці,[5] широко використовуючи духові та струнні інструменти.[2][5] Він спирався на відродження лаунж-музики 1990-х років, але уникав жодного впливу інших сучасних стилів, таких як ґрандж, електроніка або альтернативна музика, зокрема, шипіння та дисторшн Lo-Fi останніх.[2] Хоча сучасні рок-гурти, такі як Smashing Pumpkins, The Verve, Oasis та R.E.M. іноді використовували струнні, їхній підхід був значно менш складним.[16] The High Llamas були одними з перших, хто передбачив моду на легку музику своїм альбомом Gideon Gaye 1993 року.[18] О'Хейген вважав, що «існує хибна думка, що американський коледж-рок з крученими бейсбольними капелюхами і картатими сорочками є авантюрним, але це найбільш конформістська, корпоративна річ», а Ерік Метьюз додав: «Всі ці гурти звучать як Nirvana і Pearl Jam. Шкода, що їх не змогли розпізнати з самого початку, чим вони є насправді. Багато з них — це просто дуже простий рок для тупих хлопців».[16]
Фішер і Флота відстежували камерний поп «щонайменше» до середини 1990-х.[11] За словами Наталі Валік з музичного магазину Newbury Comics, тодішній «відновлений інтерес до психоделії» і «перетин з коктейльною/лаунж-музикою, тому що ця музика [також] має оркестровку», ймовірно, сприяв продажам альбомів орк-попу, але гурти були обмежені лише помірним комерційним успіхом. Більшість музикантів були у віці після 20 років, і багато хто намагався досягти значного успіху в роздрібній торгівлі або на радіо порівняно з сучасним роком.[16] У минулому звукозаписні компанії допомагали великим мультиінструментальним гуртам, фінансуючи такі інструменти, як струнні, валторни та клавішні в альбомах артистів, але з часом це стало рідкістю.[19] Гастролі з повними струнними та духовими ансамблями також виявилися складними для деяких, що стало ще одним фактором, який завадив успіху цього жанру в мейнстрімі.[16]
В Японії віддаленою паралеллю був розвиток Shibuya-kei, який також повернувся до тенденції висування на перший план таких інструментів, як струнні та валторни у своїх аранжуваннях.[3] На формування жанру вплинула класична західна поп-музика,[20] особливо оркестрові партії Берта Бакарака, Браяна Вілсона, Філа Спектора та Сержа Генсбура.[21] На відміну від інших японських музичних сцен, його аудиторія не обов'язково була пов'язана з фанатами аніме, а скоріше з ентузіастами інді-попу. Частково це було пов'язано з тим, що багато гуртів поширювалися в США через великі інді-лейбли, такі як Matador та Grand Royal.[22] Пік популярності Shibuya-kei припав на кінець 1990-х років, а потім занепав після того, як його головні гравці почали переходити до інших музичних стилів.[23]
У 1996 році Крейг Розен у своєму описі орк-попу наводить приклади, серед яких Yum-Yum, the High Llamas, Річард Девіс, Ерік Метьюз, Spookey Ruben, Witch Hazel та Ліам Хейз (Plush).[16] Метьюз, який співпрацював з Девісом у дуеті Cardinal, вважався провідною фігурою в орк-попі.[24] Марія Шурр з Popmatters писала в ретроспективному огляді однойменного дебютного альбому Cardinal 1994 року: «У деяких колах [його] називають відповіддю епохи ґранджу на Pet Sounds, і, хоча він не був так широко цитований, як класика Beach Boys, він, безсумнівно, вплинув на більшу кількість неврівноважених інді-попперів, ніж можна було б очікувати.»[25] Музичний журналіст Джим Дерогатіс асоціює орк-поп і камерний поп-рух з такими гуртами, як Yum-Yum, Cardinal і Lambchop.[26]
До 2009 року термін «камерний поп» став загальновживаним, і, за словами автора пісень Скотта Міллера, він «мав більше сенсу у застосуванні до Fleet Foxes, ніж до інших гуртів, до яких я бачив його застосування».[27] Він також зазначив, що Pet Sounds став повсюдним об'єктом для порівняння; «[Якщо люди] радіють цьому, я маю вщипнути себе і подумати, що ніколи не думав, що доживу до цього дня.»[27] Браян Ростер з Treblezine писав, що альбом Grizzly Bear Veckatimest був «знаковим дослідженням мінливих ландшафтів поп-музики 2009 року», який представляв собою спробу створити «свого роду скорочений підсумок ранніх днів камерної поп-музики».[5]
- ↑ а б в г д Salmon, Ben (25 травня 2007). Classic combo. The Bulletin. Архів оригіналу за 10 червня 2016.
- ↑ а б в г д е Chamber pop. AllMusic. Архів оригіналу за 27 червня 2015. Процитовано 5 березня 2016.
- ↑ а б в г Tonelli, 2004, с. 3.
- ↑ а б Indie Pop. AllMusic. Архів оригіналу за 15 липня 2016. Процитовано 12 лютого 2024.
- ↑ а б в г д е ж и к л м Treble staff (22 вересня 2016). 10 Essential Chamber Pop Albums. Treblezine. Архів оригіналу за 2 грудня 2020. Процитовано 20 листопада 2016.
- ↑ Jackson, Andrew Grant (2015). 1965: The Most Revolutionary Year in Music. St. Martin's Publishing Group. с. 22.
- ↑ Staff. Chamber Pop Music Guide: 7 Notable Chamber Pop Artists. Masterclass. Процитовано 12 лютого 2024.
- ↑ DeRogatis, 2003, с. 39, 95.
- ↑ Jarman, David (July 1998). Reviews. CMJ New Music Monthly. CMJ Network, Inc. с. 60. ISSN 1074-6978. Архів оригіналу за 27 липня 2020. Процитовано 12 лютого 2024.
- ↑ Baroque pop. AllMusic. Архів оригіналу за 9 серпня 2015. Процитовано 12 лютого 2024.
- ↑ а б Flota та Fisher, 2013, с. 122.
- ↑ Farber, Jim (12 жовтня 2010). Belle and Sebastian's 'Write About Love' review: Stuart Murdoch and his sound mature. New York Daily News. Архів оригіналу за 5 жовтня 2016. Процитовано 12 лютого 2024.
- ↑ Collins, Louise Mooney (1996). Newsmakers. Gale Research Inc. с. 122. ISBN 9780810393219. Архів оригіналу за 22 лютого 2017. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Smith, Ethan (10 листопада 1997). Do It Again. New York Magazine. Т. 30, № 43. New York Media, LLC. ISSN 0028-7369. Архів оригіналу за 7 квітня 2017. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Wilson, Carl (9 червня 2015). The Beach Boys' Brian Wilson: America's Mozart?. BBC. Архів оригіналу за 17 червня 2018. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ а б в г д е ж и Rosen, Craig (25 травня 1996). Building A Perfect Ork-Pop Masterpiece. Billboard. Nielsen Business Media, Inc. с. 1, 92, 95. ISSN 0006-2510. Архів оригіналу за 4 липня 2022. Процитовано 27 серпня 2016.
- ↑ Evans, Christopher. Louis Philippe. AllMusic. Архів оригіналу за 3 листопада 2018. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Kamp та Daly, 2005, с. 52.
- ↑ Wedel, Mark (16 вересня 2010). Canasta cares about your ears: Chicago 'ork-pop' band writes songs with listeners in mind. Kalamazoo Gazette. Архів оригіналу за 6 серпня 2016. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Anon. (n.d.). Shibuya-Kei. AllMusic. Архів оригіналу за 8 жовтня 2021. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Lindsay, Cam (4 серпня 2016). Return to the Planet of Cornelius. Vice. Архів оригіналу за 4 лютого 2017. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Ohanesian, Liz (13 квітня 2011). Japanese Indie Pop: The Beginner's Guide to Shibuya-Kei. LA Weekly. Архів оригіналу за 9 серпня 2018. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Michael, Patrick St. (11 червня 2016). Cornelius: Fantasma Album Review. Pitchfork. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Morris, Chris (23 серпня 1997). Sub Pop Feels the Time Is Right for Eric Matthews. Billboard. Nielsen Business Media, Inc. с. 10. ISSN 0006-2510. Архів оригіналу за 27 липня 2020. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ Schurr, Maria (23 липня 2014). Cardinal (reissue). Popmatters. Архів оригіналу за 17 червня 2016. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ DeRogatis, Jim (4 червня 2004). Rock soars to new heights with Decemberists. Chicago Sun-Times. Архів оригіналу за 31 травня 2016. Процитовано 18 лютого 2024.
- ↑ а б Miller, 2010, с. 22.
- DeRogatis, Jim (2003). Turn on Your Mind: Four Decades of Great Psychedelic Rock. Hal Leonard Corporation. ISBN 978-0-634-05548-5. Архів оригіналу за 27 липня 2020. Процитовано 18 лютого 2024.
- Dillon, Mark (2012). Fifty Sides of the Beach Boys: The Songs That Tell Their Story. ECW Press. ISBN 978-1-77090-198-8.
- Flota, Brian; Fisher, Joseph P. (2013). The Politics of Post-9/11 Music: Sound, Trauma, and the Music Industry in the Time of Terror. Ashgate Publishing, Ltd. ISBN 978-1-4094-9492-8. Архів оригіналу за 27 липня 2020. Процитовано 18 лютого 2024.
- Janovitz, Bill (2013). Rocks Off: 50 Tracks That Tell the Story of the Rolling Stones. St. Martin's Press. ISBN 978-1-250-02631-6. Архів оригіналу за 27 липня 2020. Процитовано 18 лютого 2024.
- Kamp, David; Daly, Steven (2005). The Rock Snob's Dictionary: An Essential Lexicon Of Rockological Knowledge. Broadway Books. ISBN 978-0-7679-1873-2. Архів оригіналу за 7 квітня 2017. Процитовано 18 лютого 2024.
- Miller, Scott (2010). Music: What Happened?. 125 Records. ISBN 978-0-615-38196-1. Архів оригіналу за 24 липня 2020. Процитовано 18 лютого 2024.
- Priore, Domenic (2005). Smile: The Story of Brian Wilson's Lost Masterpiece. London: Sanctuary. ISBN 1-86074-627-6.
- Tonelli, Christopher (2004). Shibuya-kei? O-kei Desu!: Postmodernism, Resistance, and Tokyo Indie Culture. University of California, San Diego. Архів оригіналу за 27 липня 2020. Процитовано 18 лютого 2024.
- Wilson, Brian; Greenman, Ben (2016). I Am Brian Wilson: A Memoir. Da Capo Press. ISBN 978-0-306-82307-7. Архів оригіналу за 26 липня 2020. Процитовано 18 лютого 2024.