Ахмад Шуджа-Паша
Ахмад Шуджа-Паша | |
---|---|
![]() | |
Нині на посаді | |
Народився | 18 березня 1952 (72 роки) Сіялкот, Gujranwala Divisiond, Пенджаб, Пакистан |
Відомий як | військовослужбовець |
Місце роботи | Міжвідомча розвідка |
Країна | Пакистан |
![]() | |
Генерал-лейтенант Ахмад Шуджа-Паша ( урду احمد شجاع پاشا), (нар. 18 березня 1952 р.) — генерал армії Пакистану у відставці. Він був генеральним директором міжвідомчої розвідки (ISI), головної розвідувальної служби Пакистану з жовтня 2008 року до березня 2012 року.[1] Він повинен був досягти віку виходу на пенсію 18 березня 2010 року, але отримав продовження служби ще на один рік.[2] та звільнився у березні 2012 року.[3] Пашу замінив генерал-лейтенант Захерул Іслам.[4] У 2011 році Ахмад Шуджа-Паша був визнаний журналом Time одним із 100 найвпливовіших людей світу.[5][6]
Генерал Ахмад Шуджа-Паша, будучи на посаді директора Міжвідомчої розвідки Пакистану, скоротив співпрацю з ЦРУ до мінімуму, звівши нанівець всі намагання американських дипломатів у Пакистані визволити з полону агента ЦРУ Шакіл Африді в Пакистані.[7]
Паша вступив на 49-й курс у Пакистанській військовій академії, м. Какул. У 1974 році він був призначений на посаду другого лейтенанта в знаменитому полку прикордонних військ. Він командував піхотним батальйоном, механізованою піхотною бригадою і виконував обов'язки головного інструктора командно-штабного училища армії Пакистану. З 2001 по 2002 рік генерал-лейтенант Паша служив командувачем контингенту і сектором Місії ООН в Сьєрра-Леоне.
Паша отримав звання генерал-майора 5 січня 2003 року [8] в розміщеній 8-й стрілецькій дивізії ГОК у Сіалкоті. У квітні 2005 року він був призначений комендантом Командно-штабного коледжу в Кветті. З квітня 2006 р. по жовтень 2008 р. Паша займав посаду генерального директора військових операцій у штабі армії, контролюючи всі військові дії у Вазірістані, Сваті та інших племінних районах.[9]
У жовтні 2007 року він був обраний військовим радником Генерального секретаря ООН. Однак через свої зобов'язання в якості генерального директора ISI він не приєднався до Організації Об'єднаних Націй.[10]
Новообраний цивільний уряд прем'єр-міністра Юсафа Раза Гіллані протягом двох місяців намагався отримати контроль над призначенням на посаду директора ISI, а також поставити відомство під адміністративний, фінансовий та оперативний контроль Міністерства внутрішніх справ.[11] Однак спроба не вдалася, коли начальник штабу армії генерал Каяні призначив Пашу 29 вересня 2008 року.[12] Попередня посада Паші відповідала за планування операцій проти бойовиків "Талібан" та "Аль-Каїди" в провінціях FATA та Хібер-Пахтунхва в Пакистані, сигналізуючи про переорієнтацію з традиційного фокусу ISI на Кашмір та Індію.[13][14] Уряд Сполучених Штатів чинив тиск на Пакистан з вимогою замінити генерал-лейтенанта Надея Тадж, тодішнього діючого начальника ISI, за яким, як вони стверджували, підозрюються "подвійні стосунки" з бойовиками. І пропонували на посаду таку кандидатуру як Паша.[15][16] Крім того, призначення Паші було частиною більш широкого перепризначення начальника штабу армії, що зміцнило б вірність до генерала Каяні серед військових, оскільки всі попередні призначення були виконані колишнім президентом і начальником армії Первезом Мушаррафом.[17]
Паша вийшов у відставку з посади генерального директора ISI 18 березня 2012 року.[18]
Після нападу на Мумбаї 2008 року індійські ЗМІ повідомили, що президент Асіф Алі Зардарі доручив Паші поїхати до Індії для обміну розвідкою після запиту прем'єр-міністра Індії Манмохана Сінгха [19] який би став першим головою ISI, який приїхав щоб допомогти розслідувати теракт.[6] Однак під тиском пакистанських військових це рішення було відмінено протягом кількох годин.[20]
У вересні 2009 року він зробив ще одну громадську заяву щодо Індії, відвідавши партію Іфтара, яку проводив тодішній верховний комісар Індії в Пакистані.[21]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d7/Kayani_and_Pasha.jpg/380px-Kayani_and_Pasha.jpg)
Генерал-лейтенант Паша був причетний до суперечки «Меморандуму» 2011–2012 рр., в якій американський бізнесмен Мансур Іджаз стверджував, нібито старший пакистанський дипломат, колишній посол Хусайн Хаккані, попросив його надіслати адміністратору підписаний меморандум. Майк Маллен, тодішній голова Об'єднаного головного штабу США звернувся за допомогою до адміністрації Обами після нападу в Аббаттабаді, під час якого спецназ США вбив Осама бін Ладена. Він попросив США допомогти запобігти військовому захопленню цивільного уряду в Пакистані, а також допомогти у здійсненні вашингтонським інсайдерським захопленням уряду та військового апарату Пакистану.
10 жовтня 2011 року лондонський Financial Times опублікував статтю [22] в якій було розкрито існування меморандуму [23] стверджуючи, що пакистанські спецслужби відповідальні за підтримку джихадистських повстанців у країні. 22 жовтня 2011 року Паша зустрівся з Іджазом у лондонському готелі Intercontinental. Засідання тривало 4 години, і розпочався ланцюжок подій, які завершилися розслідуванням Верховним Судом походження, достовірності та меморандуму Верховного Суду.[24]
Під час зустрічі в Лондоні Паші було представлено докази у формі обміну слухавками BlackBerry, письмових записок та журналів дзвінків, які вказували на причетність до цього питання пакистанського дипломата.[25] мережа Хаккані продовжує заперечувати будь-яку причетність до Меморандуму й до цього часу.
5 квітня 2012 року Паша погодився постати перед Судовою комісією, створеною Верховним судом Пакистану, для вивчення наявних доказів у справі меморандуму. Він засвідчив, що під час зустрічі в Лондоні йому показали ті ж докази, що і під час попередніх трьох місяців слухань, і що він вважає докази фактичними та достовірними. Він не розмовляв у своїй позиції щодо мети, походження чи достовірності меморандуму.
У червні 2012 року Судова комісія оприлюднила свої остаточні висновки і встановила, що передбачуваний меморандум є автентичним і що колишній посол Хусайн Хаккані був його "автором і архітектором". У звіті зазначається, що він насправді домагався американської підтримки через меморандум і хотів очолити нову групу національної безпеки в Пакистані. У звіті також зазначалося, що Хакані не був вірний Пакистану, оскільки він виїхав з країни, не мав матеріальних цінностей у Пакистані і тепер живе за кордоном. Вислухавши доповідь на засіданні Верховного суду, Верховний Суд зобов’язав колишнього посла виступити перед лавкою. Процес репатріації Хакані в Пакистан для його появи перед вищим судом триває і донині.[26]
- ↑ Kayani shakes up army command. DAWN.com. 30 вересня 2008. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ ISI chief, four commanders retiring this year. DAWN.com. 10 лютого 2010. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Khan, Sumaira. Pasha retires: A look back at the man behind the ISI mask – The Express Tribune. Tribune. Архів оригіналу за 25 квітня 2019. Процитовано 12 вересня 2012.
- ↑ Daily Times. Архів оригіналу за 16 квітня 2013.
- ↑ Ahmed Shuja Pasha: Intelligence Chief. Time. Time.com. 21 квітня 2011. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ а б ISI chief may visit India to help probe. Hindustan Times. 28 листопада 2008. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Архівована копія. Архів оригіналу за 16 серпня 2021. Процитовано 19 травня 2020.
{{cite web}}
: Обслуговування CS1: Сторінки з текстом «archived copy» як значення параметру title (посилання) - ↑ 19 brigadiers promoted. DAWN. 25 січня 2003. Архів оригіналу за 2 березня 2012. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Pakistan Picks New Chief For Intelligence Agency. Washington Post. 30 вересня 2008. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ SECRETARY-GENERAL APPOINTS LIEUTENANT GENERAL AHMAD SHUJA PASHA OF PAKISTAN AS MILITARY ADVISER, DEPARTMENT OF PEACEKEEPING OPERATIONS. United Nations: Department of Public Information. 5 жовтня 2007. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Editorial: Welcome change of guard at ISI. The Daily Times. 1 жовтня 2008. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Perlez, Jane (30 вересня 2008). Pakistani Army chief names new head of spy agency. The New York Times. Архів оригіналу за 19 лютого 2012. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Farhan Bokhari. "Anti-terror chief ousted in Pakistan" [Архівовано 22 жовтня 2008 у Wayback Machine.] Financial Times, 30 September 2008
- ↑ The fight goes on, militants tell Pakistan. Asia Times Online. 1 жовтня 2008. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ ISI chief urged to quit as battle rages at border. The Australian. 29 вересня 2008. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ US behind change of guard in ISI?. The Times of India. 1 жовтня 2008. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Khan, Iftikhar A. (30 вересня 2008). Kayani shakes up army command. Dawn. Архів оригіналу за 3 жовтня 2008. Процитовано 19 травня 2020.
- ↑ Lt Gen. Zaheerul Islam appointed DG ISI. The News. Архів оригіналу за 29 October 2014. Процитовано 21 грудня 2016.
- ↑ Pakistan to send ISI chief to India. GEO Pakistan. 28 листопада 2008. Архів оригіналу за 1 December 2008. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ DG ISI representative to visit India: PM. GEO Pakistan. 29 листопада 2008. Архів оригіналу за 1 December 2008. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ ISI chief at Indian High Commissioner's 'iftar' makes headlines. The Economic Times. 11 вересня 2009. Архів оригіналу за 3 серпня 2011. Процитовано 3 серпня 2011.
- ↑ Ijaz, Mansoor (10 жовтня 2011). Time to take on Pakistan's jihadist spies. Financial Times. Архів оригіналу за 13 червня 2015. Процитовано 19 травня 2020.
- ↑ Secret memo on Pakistan to Adm. Mike Mullen. The Washington Post. 17 листопада 2011. Архів оригіналу за 11 вересня 2020. Процитовано 19 травня 2020.
- ↑ Order of the Supreme Court of Pakistan (PDF). 30 грудня 2011. Архів оригіналу (PDF) за 24 вересня 2015. Процитовано 19 травня 2020.
- ↑ Newsweek Pakistan.
{{cite magazine}}
: Пропущений або порожній|title=
(довідка) - ↑ Haqqani sought US support through memo. The News International. 12 червня 2012. Архів оригіналу за 1 лютого 2014. Процитовано 19 травня 2020.