2-га Синявінська операція
2-га Синявінська операція (1941) 2-я Синявинская операция (1941) | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
Блокада Ленінграда Німецько-радянська війна | |||||||
![]() | |||||||
Координати: 59°54′36″ пн. ш. 31°04′48″ сх. д. / 59.91000000002777170° пн. ш. 31.08000000002777696° сх. д. | |||||||
| |||||||
Сторони | |||||||
![]() |
![]() | ||||||
Командувачі | |||||||
![]() ![]() ![]() ![]() |
![]() ![]() | ||||||
Військові формування | |||||||
![]() * 54-та окрема армія * 55-та армія * Невська оперативна група Ладозька військова флотилія |
![]() * I-й армійський корпус | ||||||
Військові сили | |||||||
![]() |
![]() | ||||||
Втрати | |||||||
![]() |
![]() |
![]() | |
---|---|
![]() |
Карта 2-ї Синявінської операції. Жовтень 1941 |
Друга Синявінська операція — наступальна операція військ Ленінградського фронту (командувач генерал-майор Федюнінський І. І.) проти військ німецької 16-ї армії групи армій «Північ» з метою деблокади Ленінграда та відновлення сухопутного сполучення обложеного міста з рештою країни.
Після невдалої спроби прориву кільця блокування навколо Ленінграда у вересні 1941 радянське керівництво приступило до підготовки другої операції. 12 жовтня Ставка ВГК наказала негайно організувати черговий наступ силами 55-ї, 54-ї армій і Невської оперативної групи з метою узгодженими діями опанувати станцію Мга і прорвати блокаду.
У відповідності до замислу наступальної операції у директиві № 002984 від 14 жовтня, війська Ленінградського фронту мусили силами Невської оперативної групи, 55-ї і 54-ї армій зустрічними ударами з трьох сторін в загальному напрямку на Синявино оточити і знищити шліссельбурзько-синявінське угруповання противника
Військова рада Ленінградського фронту вирішила почати наступ 20 жовтня силами дев'яти стрілецьких дивізій, однієї стрілецької бригади, чотирьох танкових бригад і одного танкового батальйону. Ударне угруповання мало близько 70 000 солдатів і офіцерів за підтримки 475 гармат і 97 танків. Основний удар завдавася силами 55-ї армії, якій належало силами «не менше п'яти стрілецьких дивізій з танками» наступати вздовж залізниці Ленінград — Івановська — Мга в напрямку Синявино.
54-та армія повинна була прорвати оборону противника в районі Тортолово, а потім наступати в напрямку Синявино на з'єднання з частинами 55-ї армії.
Невська оперативна група, наступаючи з плацдарму в районі Московської Дубровки, повинна була сприяти діям військ 55-ї і 54-ї армій.
Радянським військам на ділянці фронту, де планувався наступ протистояли війська 26-го армійського корпусу Вермахту, загальної чисельністю близько 54 000 осіб за підтримки 450 гармат. Оборонні рубежі німецьких військ спилася на велику кількість інженерних споруд, побудованих в лісисто-болотистій місцевості.
Командування Ленінградського фронту розраховувало успішно здійснити операцію в короткі терміни, але 16 жовтня три німецькі армійські корпуси 16-ї армії перейшли в наступ на Тіхвінському напрямку, що поставило операцію під загрозу зриву. Незважаючи на це, Ставка ВГК наполягла на початку операції у встановлені терміни.
Відразу після початку наступу радянські війська зустріли запеклий опір противника і не змогли з ходу досягти якихось успіхів. Наступаючі піхотні частини були погано підготовлені для форсування такої водної перешкоди як ріка Нева і для ведення бойових дій в лісисто-болотистій місцевості.
Наступ 54-ї армії розвивалося також з великими труднощами. Лише 4-та гвардійська стрілецька дивізія й 16-та танкова бригада домоглися деякого успіху в районі Тортолово. При цьому вже до 23 вересня частини армії зазнали дуже великих втрат і не могли більше наступати — в деяких полках залишилося по 300 бійців.
26 жовтня, на прохання Федюнінського І. І., Ставка ВГК провела рокіровку між ним і Хозіним М. С. Генерал-лейтенант Хозін М. С. був призначений командувачем Ленінградським фронтом, а сам Федюнінський І. І. — командувачем 54-ю армією.
До кінця жовтня стало вочевидь, що новий наступ радянських військ на синявінському напрямку застопорився. Крім того, в ці дні різко загострилася ситуація в районі Тихвіна, що змусило командування фронтом перекинути на цей напрямок ряд частин, насамперед зі складу 54-ї армії Ленінградського фронту. Виходячи з ситуації, що склалася, було прийнято рішення тимчасово призупинити операцію щодо прориву блокади Ленінграда і скоригувати план подальшого наступу.
- Битви та операції німецько-радянської війни
- Тихвінська оборонна операція
- Фінська влада в Карелії (1941-1944)
- Шліссельбурзькі десанти
- Виборзсько-Кексгольмська операція
- Оперативні групи Червоної армії (Друга світова війна)
- Бешанов В. В. Ленинградская оборона. [Архівовано 24 травня 2015 у Wayback Machine.] — М.: ООО «Издательство АСТ», Мн.: Харвест, 2005.
- Девид Гланц. Блокада Ленинграда 1941—1944 гг. — М.: «Центрполиграф», 2009.
- Синявинские операции 1941 // Великая Отечественная война 1941—1945. Энциклопедия / под ред. М. М. Козлова. — М.: Советская энциклопедия, 1985. — С. 652—653. — 500 000 экз.
- Шигин Г. А. Битва за Ленинград: крупные операции, «белые пятна», потери./Под редакцией Н. Л. Волковского. — СПб.: ООО "Издательство «Полигон», 2004.
- Блокада Ленинграда в документах рассекреченных архивов [Архівовано 13 березня 2012 у Wayback Machine.] / Под ред. Н. Л. Волковского.. — СПб.: Полигон, 2005. — 766 с.
- Синявинская наступательная операция, 19 августа - 10 октября 1942 г. на militarymaps.narod.ru. Архів оригіналу за 12 грудня 2011. Процитовано 1 жовтня 2015. (рос.)
- Синявинские операции 1941 года. на samsv.narod.ru. Архів оригіналу за 5 березня 2016. Процитовано 1 жовтня 2015. (рос.)
- Сяков Ю. А. Первая Синявинская операция (сентябрь 1941)[недоступне посилання з грудня 2018]
- ПОПЫТКИ ПРОРЫВА БЛОКАДЫ ЛЕНИГРАДА: СИНЯВИНСКИЕ НАСТУПАТЕЛЬНЫЕ ОПЕРАЦИИ 1941 ГОДА [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]