Джон Теофіл Дезаґульє
Джон Теофіл Дезаґульє | |
---|---|
John Theophilus Desaguliers | |
![]() | |
Народився | 22 березня 1683 Ла-Рошель, Франція |
Помер | 29 лютого 1744 (60 років) Лондон |
Поховання | Лондон |
Країна | ![]() |
Діяльність | фізик, філософ, перекладач, інженер |
Alma mater | Крайст Черч |
Галузь | фізика |
Науковий керівник | Джон Кейлл |
Відомі учні | Philippe Vayringed |
Членство | Лондонське королівське товариство масонство |
У шлюбі з | Joanna Pudseyd |
Діти | Thomas Desaguliersd[1] |
Нагороди | Медаль Коплі (1734, 1736, 1741) |
![]() |
Джон Теофіл Дезаґюльє (англ. John Theophilus Desaguliers; 12 березня 1683 Ла-Рошель, Франція — 29 лютого 1744 Лондон) — кальвіністський пастор, англійський учений, один з легендарних засновників сучасного символічного масонства, третій великий майстер (1719—1720) Першої великої ложі Англії. Він також був активним прихильником і пропагандистом наукових, філософських і політичних ідей Ісаака Ньютона.
Джон Теофіл Дезаґюльє, третій і найвідоміший з Великих Майстрів Англії. Його батько, преподобний Джон Дезаґюльє, французький протестантський священик, був змушений тікати зі своїм сином, якому було трохи більше двох років, в результаті переслідувань, викликаних скасуванням Нантського едикту. За чутками, дитину сховали в бочку і потайки перевезли на борту корабля з біженцями. Його батько був призначений пастором в Державній Церкві Англії і, після недовгого перебування в Гернсі, став священиком у Французької Церкви на Сваллоу стріт[en], Пікаділлі, пізніше відомої як Теїстська Церква. Пізніше він також відкрив школу в Іслінгтоні, де його більш знаменитий син став його помічником. Майбутній Великий Майстер Англійського Масонства був прийнятий в Коледж Церкви Христа в Оксфорді, де здобув ступінь бакалавра мистецтв, потім він прийняв сан священика 1710 року. Однак, за своїми схильностям, він тяжів до експериментальної природної філософії і, в той же рік, коли він отримав сан, він став викладачем цієї дисципліни в Гарт Голі, в Оксфорді (нині не існує), заступивши на місце доктора Кейллу. Два роки по тому 3 травня 1712 року, він здобув ступінь Магістра Мистецтв, а 14 жовтня того ж року, був повінчаний в церкві Шадвелла з Джоан, дочкою Вільяма Падсі з Кідлінгтона в Оксфорді.
У 1714 році Ісаак Ньютон, президент Королівського товариства, запросив Дезаґульє замінити Френсіс Хоксбі (1660—1713) як демонстратора на щотижневих засіданнях Товариства. Незабаром після цього його було вибрано членом Королівського товариства.[2] Дезаґульє сприяв ідеї Ньютона і підтримував науковий характер зустрічей. Коли Ганс Слоун зайняв пост президента після смерті Ньютона в 1727 році Дезаґюльє опублікував понад 60 статей в науковому журналі Лондонського королівського товариства. Він отримав престижну медаль Коплі Товариства в 1734, 1736 і 1741 роках. Остання нагорода за його резюме на явище електрики. Він працював над цим з Стівеном Греєм, який свого часу оселився в будинку Дезаґульє. Дезаґульє в «Дисертація щодо електроенергії» (1742) ввів терміни провідник та ізолятор. Був нагороджений золотою медаллю Академії наук Бордо.
- ↑ Lundy D. R. The Peerage
- ↑ Fellows of the Royal Society: Sackler Archive. Архів оригіналу за 8 липня 2019. Процитовано 16 листопада 2016.