Д1
Д1 | |
---|---|
![]() | |
Основні дані | |
Роки будування | 1964-1988 |
Країна будування | ![]() |
Завод | МАВАГ |
Поїздів побудовано | 605 |
Вагонів побудовано | 2450 |
Технічні дані | |
Рід служби | пасажирський |
Місткість | 400 осіб |
Конструкційна швидкість | 120 км/год |
Ширина колії | 1520 мм |
Експлуатація | |
Дизель-поїзд Д1 (Д1) — серія дизель-поїздів, які будувалися з 1964 до 1988 року угорським заводом Ганц-МАВАГ, Будапешт, на замовлення Міністерства шляхів сполучення СРСР для залізниць СРСР. Всього було побудовано 605 рухомих складів. Конструкційно Д1 були вдосконаленою версією дизель-поїздів серії Д і відрізнялися від останніх насамперед наявністю більш потужного дизельного двигуна, гідромеханічної передачі та кількістю вагонів, збільшеною на один причіпний вагон.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b1/TrainD1-801.jpeg/220px-TrainD1-801.jpeg)
Починаючи з 1964 року, дизель-поїзди експлуатувалися на Горьківській, Донецькій, Московській, Львівській, Одесько-Кишинівській, Жовтневій, Прибалтійській, Південно-Східній залізницях для організації приміського і місцевого пасажирського сполучення на не електрифікованих і частково електрифікованих ділянках. В даний час продовжують експлуатуватися на Одеській, Львівській, Донецькій, Молдовській і Московській залізницях.
Дані про дизель-поїзди серії
Дані про дизель-поїзди серії Д1[1] | ||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Рік побудови | Кількість | Номери поїздів | Вагонів побудовано | |||||||
1964 | 15 | 201—215 | 60 | |||||||
1965 | 40 | 216—255 | 160 | |||||||
1966 | 40 | 256—295 | 160 | |||||||
1967 | 40 | 296—335 | 160 | |||||||
1968 | 40 | 336—345 | 160 | |||||||
1969 | 45 | 376—420 | 180 | |||||||
1970 | 40 | 421—460 | 160 | |||||||
1971 | 30 | 461—490 | 120 | |||||||
1972 | 30 | 491—520 | 120 | |||||||
1973 | 20 | 521—540 | 80 | |||||||
1974 | 20 | 541—560 | 80 | |||||||
1975 | 20 | 561—580 | 80 | |||||||
1976—1988[2] | 225 | 581—805 | 1020 |
Експлуатація
Дизель-поїзди Д1 надійшли в експлуатацію на Горьківську (Горькій-Моск., Тумський, Юдін, Казань), Донецьку (Сватове, Сентянівка, Попасна, Родакове, Дебальцеве-пас., Іловайськ), Московську (Смоленськ, Вузлова, Новомосковськ-1), Львівську (Чоп, Здолбунів, Коломия, Королево ), Одесько-Кишинівську (Христинівка, Миколаїв, ім. Шевченка, Одеса заст., Кишинів), Жовтневу (Виборг, Новгород, Ленінград-Варша.) , Прибалтійську (Вільнюс, Радвілішкіс, Тарту, Таллінн-Вяйке, Калінінград), Південно-Східну (Отрожки, Тамбов-1) залізниці. Станом на 1 січня 1976 року, на залізницях Радянського Союзу експлуатувався 371 дизель-поїзд Д1, з них на Горьківської - 46, Донецькій - 53, Московській - 54, Львівській - 40, Одесько-Кишинівській - 61, Жовтневій - 20, Прибалтійській - 79, Південно-Східній - 18 [1]. На Смоленському, Казанському, Кишинівському, Одеському, Вільнюському, Калінінградському та інших вузлах майже всі приміські та частина місцевих пасажирських перевезень обслуговувалися дизель-поїздами.
Станом на 1 січня 1992 року, на залізницях колишнього СРСР знаходилося 472 дизель-поїзда Д1 [3].
Експлуатація дизель-поїздів пізніх номерів виявила недостатню надійність роботи заводської силової передачі, пов'язану з поломками дисків 3-ї швидкості. Управлінням локомотивного господарства було рекомендовано глушити трубки включення 3-ї швидкості. У 1980-1990-х роках фахівцями ВНДІЗТа був проведений комплекс робіт з вивчення можливості заміни силової установки дизель-поїзда [4]. Проект модернізації передбачав заміну заводської гідромеханічної передачі НМ612-22 на гідродинамічну типу ГДП 750/201 та заводського дизеля 2VFE 17/24 на дизель типу М773А (12ЧН 18/20). Модифіковані таким чином на Великолуському локомотиворемонтному заводі в період з 1995 по 2002 роки дизель-поїзда отримали позначення Д1м [5].
Експлуатація дизель-поїздів Д1 на залізницях поступово завершується. У 2001 році експлуатація дизель-поїздів Д1 припинена на Естонській залізниці, в 2004 - на Жовтневій, в 2008 - на Литовській залізниці , у 2011 - на Калінінградській. Станом на 1 січня 2012 року, на залізницях СНД експлуатувалося (в пасажирському сполученні) 68 дизель-поїздів Д1, з них на Московській - 4 (Новомосковськ-I), Одеській - 17 (ім. Шевченка, Христинівка, Миколаїв), Львівській - 32 (Здолбунів, Коломия, Чоп), Донецькій - 15 (Сватове, Іловайськ), Молдавській - 20 (Кишинів). Частина дизель-поїздів і побудованих на їхній базі мотрис використовується для службових потреб [6].
Загальні відомості
Основні параметри для чотирьохвагонного дизель-поїзда серії Д1[7][8]:
- Маса:
- Поїзда (споряджена) — 210 т;
- Поїзда (робоча) — 274 т;
- Моторного вагона — 65,6 т;
- Причіпного вагона — 37,0 т;
- Довжина по вісям автозчеплення:
- Поїзда — 99 080 мм;
- Моторного вагона — 25 000 мм;
- Причіпного вагона — 24 540 мм;
- Кількість місць для сидіння — 400;
- Годинна потужність головних дизелів — 2×730 к. с.;
- Конструкційна швидкість — 126,7 км/год;
- Навантаження від рухомих колісних пар — 17 тс;
- Мінімальний радіус проходження кривих — 100 м;
- Прискорення під час запуску — 0,3—0,4 м/с2;
- Запас палива — 2×1200 л;
- Запас піску — 2×160 кг;
- Складів побудовано — 605;
- Вагонів побудовано — 2540;
- Ширина колії — 1524, 1520 мм;
- В експлуатації — з 1964 року;
- Кількість вагонів в складі — 4-6;
- Осьова формула — (1—20+2)+2•(2—2)+(2+20—1);
- Кількість місць для сидіння — 400;
- Довжина поїзда — 99 080 мм;
- Ширина поїзда — 3120 мм;
- Висота поїзда — 4600 мм;
- Матеріал вагону — сталь;
- Навантаження від осі на рейку — 17 тс;
- Тип двигуна — дизельний з турбонаддувом;
- Кількість тягових двигунів — 2;
- Потужність двигуна — 2×730 к.с;
- Тип передачі — гідромеханічна;
- Тип гальм — пневматичні;
- Діаметр коліс — 950 мм;
Примітки
- ↑ а б Раков, 1999, с. 300.
- ↑ Расчётные данные
- ↑ Villányi, 2009.
- ↑ Попов, Москальова, 1982.
- ↑ Фатєєв, 2007.
- ↑ trainpix, 2012.
- ↑ Лернер, 1982, с. 13.
- ↑ МАВАГ, 1977, с. 25, 27.
Посилання
Джерела
- / Лернер Б. М., Лебедев В. П., Палкин А. П. — М. : Транспорт, 1970. — С. 358.(рос.)
- Паспортные характеристики и результаты испытаний дизель-поезда Д1 / Федичкин С. Д. — М. : Транспорт, 1975. — С. 72.(рос.)
|