Іпатінґас буріс
Іпатінґас буріс | |
Дата створення / заснування | липень 1941 |
---|---|
Участь у військовому конфлікті | Друга світова війна |
Країна |
![]() |
Іпатінґас буріс (Спеціальний загін) або Спеціальний загін СД і німецької поліції безпеки (лит. Vokiečių Saugumo policijos ir SD ypatingasis būrys, пол. Specjalny Oddział SD i Niemieckiej Policji Bezpieczeństwa, також розмовно strzelcy ponarscy («Понарські стрільці» польською)[1][2] (1941–1944) був литовцем , загін убивць, також відомий як «Литовський, еквівалент «Зондеркоманда»[3], що діє у Вільнюській області. Підрозділ, який переважно складався з литовських добровольців[4], був сформований німецьким окупаційним урядом[5] і підпорядковувався Einsatzkommando 9, а пізніше Sicherheitsdienst (SD) і Sicherheitspolizei (Sipo)[6]. Загін підпорядковувався німецькій поліції і не мав офіційної автономії[7].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a8/Paneriai_monument_2b.jpg/280px-Paneriai_monument_2b.jpg)
Назва Вільнянського спеціального загону (лит. Ypatingasis būrys) вперше згадується в документах від 15 липня 1941 року. Спеціальний загін (YB) виник як поліцейські підрозділи, сформовані після того, як Литва була окупована Німеччиною в 1941 році. Бубніс зазначає, що важко відповісти на два питання: скільки було членів МБ і скільки людей вони вбили. Бубніс стверджує, що цифра в 100 тисяч жертв, яку приписують організації, є завищеною[8].
Багато членів були волонтерами[4], зокрема набраними з числа колишніх членів воєнізованого націоналістичного[2]. Союзу литовських стрільців. Він складався переважно з литовців, хоча, за словами литовського історика Бубниса, в ньому також служило кілька росіян і кілька поляків[3][5].
Членів загону використовували як охоронців і виселяли євреїв з квартир у гетто. YB також охороняв штаб-квартиру гестапо у Вільнюсі, в'язницю на сучасному проспекті Гедиміна, а також базу Панеряй.
Разом з німецькою поліцією загін брав участь у різанині в Понарах, де було вбито близько 70 000 євреїв, а також близько 20 000 поляків і 8 000 російських військовополонених, багато з яких були з сусіднього Вільнюса. YB був створений для вбивства людей і вбивав людей протягом усього свого існування. У 1941 році вона здійснила більшість убивств. YB вбивав людей у Панеряї, Неменчіне, Новій Вільні, Варені, Яшюнаї, Ейшішках, Траках, Семелішках та Швенчонісі[8]. YB знищив десятки тисяч людей, переважно євреїв.
Коли німці закрили вільнюські монастирі в 1943 році, YB охороняв їхні об'єкти, поки німці не вивезли захоплене майно[8]. У 1943 році YB здійснив значно менше розстрілів, ніж у 1941–1942 роках. З грудня 1943 р. Панеряй охороняв підрозділ СС і до 1944 р., за словами литовського історика Бубниса, Ю. Б. не проводив розстрілів у Панеряї[8].
З серпня 1943 року ЮБ було перейменовано в загін 11-го батальйону Латвійського легіону. Старі документи, що посвідчують особу, замінили на нові документи військ Латвійського легіону. Незважаючи на формальну зміну, YB все ще служив у німецькій поліції безпеки та SD.
У липні 1944 р. YB було переведено до Каунаса та розміщено у Дев'ятому форті . Там Я. Б. охороняв в'язницю і перед відступом убив 100 в'язнів. Потім YB було переведено до Штутгофа, звідки супроводжувало євреїв до Торуня . Він залишався там до квітня 1944 року, коли отримав наказ конвоювати євреїв до Бидгоща . Проте члени МБ втекли від фронту, що наближався, а в’язні євреї втекли. Деякі члени ББ успішно відступили до Німеччини; частина залишилася в зоні окупації Червоної Армії. [8]
Серед перших організаторів загону були молодші лейтенанти Якубка та Буткус. Після 23 липня 1941 року командиром був Юозас Шидлаускас . У листопаді 1941 року командиром загону став лейтенант Баліс Норвайша, а його заступником став лейтенант Балис Лукошюс . Наприкінці 1943 року Норвайша та Лукошюс були направлені до батальйону самооборони, а командування YB було передано сержанту Йонасу Тумасу . Найдовше командиром YB був есесівець Мартін Вайс . Вайс не лише керував стратами, але й особисто вбивав жертв. У 1943 році Вайса змінив рядовий Фідлер. [8]
- ↑ Wilno [Архівовано 2020-04-04 у Wayback Machine.] on Diapositive.
- ↑ а б Tadeusz Piotrowski (1997). Poland's Holocaust: Ethnic Strife, Collaboration with Occupying Forces and Genocide... McFarland & Company. с. 162. ISBN 0-7864-0371-3.
- ↑ а б MacQueen, Michael (2004). Lithuanian Collaboration in the "Final Solution": Motivations and Case Studies (PDF). Lithuania and the Jews The Holocaust Chapter. United States Holocaust Memorial Museum. с. 55. Архів оригіналу (PDF) за 15 May 2006. Процитовано 19 лютого 2007.
- ↑ а б Timothy Snyder, The Reconstruction of Nations: Poland, Ukraine, Lithuania, Belarus, 1569–1999, Yale University Press, ISBN 0-300-10586-X Google Books, p.84
- ↑ а б Bubnys, Arūnas (2004). Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944) (лит.). Процитовано 18 лютого 2007.
Daugumą būrio narių sudarė lietuviai, tačiau buvo keletas rusų ir lenkų.
- ↑ Sakowicz, Kazimierz (2005). Ponary Diary, 1941–1943 : A Bystander's Account of a Mass Murder. Yale University Press. с. 7, 15. ISBN 978-0-300-10853-8.
- ↑ Bubnys, Arūnas (2004). Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944) (лит.). Процитовано 18 лютого 2007.
YB buvo pavaldus tik vokiečių saugumo policijai ir vykdė jos pareigūnų nurodymus.
- ↑ а б в г д е Arūnas Bubnys (2004). Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944) (German and Lithuanian security police: 1941–1944) (лит.). Vilnius: Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras. Процитовано 9 червня 2006.
- «Хроніки Віленського гетто»: фотографії та документи часів війни – vilnaghetto.com
- Чи зможе Литва зіткнутися зі своїм минулим Голокосту? – Уривки з лекції, прочитаної д-ром Ефраїмом Зуроффом, директором Центру Візенталя, Єрусалим, на конференції «Литваки у світі», 28 серпня 2001 р.