Лігатура (типографія)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8b/Long_S-I_Garamond_sort_001.png/200px-Long_S-I_Garamond_sort_001.png)
Лігату́ра в типографії (лат. ligatura від лат. ligo — зв'язую) — об'єднання знаків двох літер в один друкований символ для гармонійнішого вигляду шрифта в наборі[1].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6e/Ligatures.svg/200px-Ligatures.svg.png)
Найпоширенішими лігатурами латинської абетки є fl (fl), fi (fi).
Знак амперсанда «&» також є видозміненою лігатурою символів «e» і «t» (від лат. et — і), що помітніше в курсивних варіантах цього символу.
У кирилиці лігатури використовують менше, зокрема в українській мові — лише в окремих жирних шрифтах для символів «ії» та «її». У сербській та македонській абетках існують літери Љ та Њ, які є лігатурами Л з Ь та Н з Ь відповідно.
Лігатура як художній прийом є дуже поширеним в логотипах.
Коли лігатурою двох окремих літер стало позначається певний звук, таку лігатуру називають диграфом чи диграммою. Наприклад, у французькій мові, часто вживається диграф œ.
- ↑ Порівняйте написання слів offside (без лігатури) і offside (лігатура ff)
- Технологія набору та верстки [Текст]: навч. посіб. / Д. В. Василишин, О. М. Василишин; за ред. О. В. Мельникова; рец.: О. М. Величко, М. С. Антоник, Ю. Ц. Жидецький. — Львів : Укр. акад. друкарства, 2011. — 272 с. — 300 пр. — ISBN 978-966-322-190-8.
- Лігатура // Енциклопедичний словник класичних мов / Л. Л. Звонська, Н. В. Корольова, О. В. Лазер-Паньків та ін. ; за ред. Л. Л. Звонської. — 2-ге вид. випр. і допов. — К. : ВПЦ «Київський університет», 2017. — С. 298. — ISBN 978-966-439-921-7.
- Лігатура // Літературознавча енциклопедія : у 2 т. / авт.-уклад. Ю. І. Ковалів. — Київ : ВЦ «Академія», 2007. — Т. 1 : А — Л. — С. 556.