Райніс
Райніс | |
---|---|
латис. Rainis, Jānis Pliekšāns | |
![]() | |
Ім'я при народженні | латис. Jānis Pliekšāns |
Псевдо | Яніс Пліекшанс |
Народився | 30 серпня (11 вересня) 1865[4][1] Dunava Parishd, Латвія |
Помер | 12 вересня 1929[1][2][…] (64 роки) Юрмала, Латвія |
Поховання | Кладовище Райнісаd |
Громадянство | ![]() ![]() |
Національність | латиш |
Діяльність | поет, драматург, політик, письменник, перекладач, журналіст |
Alma mater | Петербурзький університет |
Знання мов | німецька, латиська[1] і російська |
Напрямок | Нова течія |
Magnum opus | Ave sol!d |
Посада | депутат Сейму[d] |
Партія | Латвійська соціал-демократична робітнича партіяd |
Конфесія | лютеранство |
Брати, сестри | Dora Stučkad |
У шлюбі з | Ельза Розенберґ-Пліекшанс |
Нагороди | |
IMDb | ID 2872512 |
|
Райніс, справжнє ім'я — Яніс Пліекшанс (латис. Rainis, Jānis Pliekšāns; 11 вересня 1865 — 12 вересня 1929) — латиський поет і драматург. Перекладач, політик, громадський діяч, народний поет Латвійської РСР (звання надане посмертно в 1940 р.).
Біографія
Народився в родині орендаря маєтків неподалік міста Даугавпілсі. У 1884—1888 — студент юридичного факультету Петербурзького університету. Друкувався з 1887. В 1891—1895 — редактор газети «Dienas Lapa». Перші вірші опубліковані в 1895. У червні 1897 був арештований, у в'язниці закінчив переклад на латиську мову «Фауста» Ґете. У грудні 1897 Райніса заслали до Пскова, а 1899 — у м. Слобідське Вятської губернії. Тут був створений збірник віршів насичених революційними настроями «Далекі відзвуки синім вечором» (1903).
У 1903 Райніс повернувся із заслання та зв'язав свою діяльність із боротьбою латиської соціал-демократії. Він створив символічну драму «Вогонь і ніч» (1905) — гімн боротьбі, життю, її вічному розвиткові. У 1905 вийшов збірник «Посів бурі». Наприкінці 1905 нелегально емігрував до Швейцарії. Тут написані збірники віршів «Тиха книга» (1909), «Ті, які не забувають» (1911), п'єси «Золотий кінь» (опублікована в 1910), «Індуліс і Арія» (1911), «Грав я, танцював» (опублікована в 1919), «Даугава» (1916, опублікована в 1919). Коли в Латвії запанувала реакція, Райніс залишався провісником боротьби, нагадуючи, що поразка тимчасова. У поемі «Ave, sol!» (1910) Райніс співає славу сонцю як символові волі. Пролетаріату присвячений філософський збірник «Кінець і початок» (1912). Важливе місце в драматургії Латвії зайняла п'єса «Вій, вітерець!» (1913). У трагедії «Йосип і його брати» (1919) Райніс, що створив цей жанр у латиській літературі, на широкому історичному тлі вирішував проблеми любові й ненависті, прощення й помсти.
У 1920 Райніс повернувся на батьківщину. За мотивами російських билин він створив трагедію «Ілля Муромець» (1922), опублікував книги віршів «П'ять ескізних зошитів Дагди» (1920—1925). У 1921—1925 рр. — директор Національного театру. У 1926—1928 рр. — міністр освіти. 28 лютого 1925 року першим із діячів культури нагороджений вищою нагородою країни — орденом Трьох Зірок I ступеня.
Твори письменника перекладено багатьма мовами світу. У місті Юрмала є дім-музей Яна Райніса. А в Ризі відкрито музей творчого подружжя Будинок Райніса та Аспазії.
«Даугава»
У драматичній поемі «Даугава» Райніс відкрито закликав до суверенітету Латвії:
![]() |
Земля, земля — якої землі вимагає наша пісня? Землі, що є країною.
Оригінальний текст (латис.) Zeme, zeme — kas tā zeme,
Ko tā mūsu dziesma prasa? Zeme — tā ir valsts. |
![]() |
Перше видання поеми у вересні 1919, незадовго до нападу німецько-російської армії Бермонда на Ригу, було розкуплене протягом двох тижнів, а після поразки армії Бермонда в листопаді 1919 року п'єса була виконана в Національному театрі на честь першої річниці проголошення незалежності Латвії.[5] Після постановки «Даугави» в театрі Валмієра 1988 року режисером Валентінсом Макулевичем[lv] на музику Мартіньша Браунса[lv], частина з неї «Saule, Pērkons, Daugava» стала одним із символів руху за відновлення незалежності та неофіційним гімном Латвії й регулярно входить до програми Фестивалю пісні та танцю.[6]
Твори
- Dzīve un darbi, sej. 1-11, Riga, 1925-31;
- Kopoti raksti, sej. 1-14, Riga, 1947-51;
- Далекі відгуки у синій вечір
- Посіви бурі
- Вогонь і ніч
Переклади українською мовою
Українською мовою вірші Райніса перекладали: Дмитро Павличко, Микола Бажан, Максим Рильський, Леонід Первомайський, Євген Дроб'язко, Микола Терещенко, Григорій Кочур та інші.
- Ян Райніс. Лірика / пер. з латиськ. — К. : Дніпро, 1965. — 223 с.
Література
- Дауге П. Ян Райнис. Певец борьбы, солнца и любви. — М., 1920. (рос.)
- Краулинь К. Ян Райнис. — М., 1957. (рос.)
- Сокол Э. Жизнь и творчество Яна Райниса. — Рига, 1957. (рос.)
- Hausmanis V. Tautas dzejnieks Rainis. — Riga, 1968. (латис.)
- Hausmanis V. Raiņa daiļrades process. — Riga, 1971. (латис.)
- Hausmanis V. Raiņa dramaturģija. — Riga, 1973. (латис.)
- Kraulinš К. Raiņa dzīve un darbība. — Riga, 1953. (латис.)
- Sokols E. Rainis. — Riga, 1962. (латис.)
Примітки
- ↑ а б в г Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ а б Encyclopædia Britannica
- ↑ а б Енциклопедія Брокгауз
- ↑ Deutsche Nationalbibliothek Record #11889496X // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ Krājuma dārgumi: Raiņa dramatiskā poēma "Daugava" Latvijas teātros. Aspazijarainis.lv (латис.). 17 листопада 2015. Процитовано 4 квітня 2021.
- ↑ Upīte, Ieva (17 січня 2017). Dziesmas «Saule, Pērkons, Daugava» «aizmirstais pants» skan tikai skolēnu dziesmu svētkos. Lsm.lv (латис.). Процитовано 4 квітня 2021.
Посилання
- Райніс Ян // Шевченківська енциклопедія : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський. — Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2015. — Т. 5 : Пе—С. — С. 414.
- Твори Яна Райніса на сайті Е-бібліотека «Чтиво»
- Яніс Райніс (рос.)
- Літературна енциклопедія (рос.)
- Музей в Таденаві (латис.)
- Поезія Яніса Райніса
|
- Народились 11 вересня
- Народились 1865
- Уродженці Латвії
- Померли 12 вересня
- Померли 1929
- Померли в Юрмалі
- Поховані на кладовищі Райніса
- Командори Великого хреста ордена Трьох зірок
- Латвійські письменники
- Латвійські поети
- Випускники Ризької гімназії
- Люди, на честь яких названі вулиці
- Перекладачі Вільяма Шекспіра
- Перекладачі Йоганна Вольфганга фон Гете