Петроній Арбітр
Петроній Арбітр | |
---|---|
лат. Petronius Niger | |
![]() | |
Ім'я при народженні | лат. Publius Petronius Niger |
Псевдо | arbiter elegantiae |
Народився | 27 Massiliad, Нарбонська Галлія, Стародавній Рим |
Помер | 66[1][2][…] Куми[3] ·знекровлення |
Країна | Стародавній Рим |
Діяльність | письменник, політик, військовослужбовець, поет, філософ |
Знання мов | латина[4][5] |
Magnum opus | Сатирикон |
Посада | давньоримський сенатор[d], римський губернатор і консул |
Батько | Публій Петроній |
Мати | Plautiad |
Брати, сестри | Петронія і Публій Петроній Турпіліан |
IMDb | ID 0678112 |
|
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b6/Kmakovs_215.jpg/300px-Kmakovs_215.jpg)
Гай Петроній Арбітр (лат. Petronius Arbiter; близько 14 — 66, Куми) — автор давньоримського роману «Сатирикон», зазвичай ототожнюється з сенатором Петронієм, про якого писав Тацит.
Ім'я Петроній Арбітр названо у всіх манускриптах роману. Його підтверджують пізніші посилання та відгуки, у яких, без сумніву, мова йде про автора «Сатирикону».
Античні свідчення
- Теренціан Мавр (II століття н. е.) У своєму творі «De metris» наділяє Петронія епітетом disertus («красномовний»; «майстерний, знавець») і, кажучи про анакреонтичних розмірах, зауважує, що їх часто вживав Петроній (в збереженому тексті Петронія анакреонтичних розмірів не зустрічається)
- Макробій (кінець IV — початок V ст.) у коментарях до «Сну Сципіона»[6] говорить про нього як про романіста, який, як і Апулей, описував страждання закоханих. При цьому першість тут Макробій віддає Петронію.
- Сидоній Аполлінарій (V століття) згадує Петронія в одному ряду з Цицероном, Титом Лівіем і Вергілієм, яких він називає eloquii[7]. Інші три вірші зі згадкою Петронія можна розуміти в тому сенсі, що Петроній в латинському Пріапічному романі виявився на рівні грецьких творів того ж роду[8].
- Візантійський письменник VI століття Іоанн Лід називає його в числі сатириків: Турн, Ювенал, Петроній[9]
Всі ці відгуки і згадки, засвідчуючи про популярність Петронія Арбітра в античності, не повідомляють жодних відомостей про його життя.
Сенатор Петроній
Ще в XVII столітті (Юст Ліпсій) висловив думку, що «Сатирикон» міг виникнути тільки за Нерона, але приблизно з кінця XVIII століття ця впевненість змінюється скептицизмом, а в XIX столітті починається активний перегляд питання. Однак до кінця XIX — початку XX століття запанувала колишня думку, що роман — продукт епохи Нерона і автор його — Петроній, описаний Тацитом. Цю точку зору підтримували видавець Петронія Ф. Бюхелер, такі великі вчені, як Теодор Моммзен, Гастон Буасьє. У енциклопедії Паулі-Віссова (1937) рішуче заявлено, що всі спроби помістити Петронія на більш раннє або пізніший, ніж епоха Нерона, час не представляють вже ніякого інтересу.
Петроній у Тацита
Тацит повідомляє про смерть Петронія разом з іншими представниками сенатської опозиції: «Протягом кількох днів загинули один за одним Анней Мела, Аніцій Церіала, Руфрій Кріспін і Гай Петроній, Мела і Кріспін — римські вершники в сенаторській гідності»[10]. У так званому Codex Mediceus Тацита тут стрїть ас Petronius. У зв'язку з цим виникло припущення, що «ac» з'явилося помилково замість «С» (скорочення від «Гай»). Багато видавців слідують цьому читання. Інші, посилаючись на Плінія[11] і Плутарха[12], де згаданий консуляр Петроній з преноменом «Тит», ставлять «Тит». У рукописах «Сатирикону» преномен відсутній.
Потім Тацит пише:
Про Гая Петронія личить розповісти трохи докладніше. Дні він віддавав сну, ночі — виконання світських обов'язків і задоволень життям. І якщо інших піднесла до слави старанність, то його — ледарство. І все ж його не вважали розпусником і марнотратником, які в більшості проживають спадковому володінні, але бачили в ньому знавця розкоші. Його слова і вчинки сприймалися як свідчення властивої йому простодушності, і чим невимушеніше вони були і чим виразніше проступала в них якась особливого роду недбалість, тим прихильніше до них ставилися. Втім, і як проконсул Віфінії, і пізніше, будучи консулом, він виявив себе досить діяльним і здатним справлятися з покладеними на нього дорученнями. Повернувшись до порочної життя чи, може, лише удавано віддаючись порокам, він був прийнятий у тісне коло найбільш довірених наближених Нерона і став у ньому законодавцем витонченого смаку (arbiter elegantiae), так що Нерон став вважати приємним і сповненим чарівної розкоші тільки те, що було схвалено Петронієм. Це викликало в Тігелліна заздрість, і він зненавидів його як свого суперника, і притому такого, який у науці насолод сильніше його. І ось Тігеллін звертається до жорстокості принцепса, перед якою відступали всі інші його пристрасті, і ставить в провину Петронія дружбу зі Сцевіном. Донос про це надходить від підкупленого тим же Тігелліном раба Петронія; більшу частину його челяді кидають до в'язниці, і він позбавляється можливості захищатися. Трапилося, що в ці самі дні Нерон відбув до Кампанії; відправився туди і Петроній, але був зупинений в Кумах. І він не став продовжувати годинник страху чи надії. Разом з тим, розлучаючись з життям, він не поспішав її обірвати й, розкривши собі вени, то, за своїм бажанням, перев'язував їх, то знімав пов'язки; розмовляючи з друзями, він не торкався важливих предметів і уникав усього, чим міг би сприяти прославленню непохитності свого духу. І від друзів він також не чув міркувань про безсмертя душі й думок філософів, але вони співали йому жартівливі пісні та читали вірші легковажні. Інших із рабів він обдарував своїми щедротами, деяких — батогами. Потім він пообідав і поринув у сон, щоб його кінець, будучи змушеним, уподібнився природній смерті. Навіть у заповіті на відміну від більшості засуджених він не підлещувався ні Нерону, ні Тігелліну, ні кому іншому з можновладців, але описав потворні оргії принцепса, назвавши поіменно хто брав участь у них, розпусників і розпусниць, і відзначивши нововведення, що вносяться ними в кожен вид розпусти, і , приклавши печатку, відправив його Нерону. Свій перстень з печаткою він зламав, щоб її не можна було використовувати у зловмисних цілях. Між тим Нерон, гублячись у здогадах, яким чином стали відомі подробиці його витончених нічних розваг, згадує про відому завдяки шлюбу з сенатором Силії, яку він сам примусив до співучасті у своїх брудних любострастних забавах і яка до того ж була приятелькою Петронія. І поставивши їй за вину, що вона нібито не промовчала про побачене і про те, що зазнала сама, він перейнявся до неї безправ'ям, і відправив її у вигнання.[13]
За і проти
За
- «Сатирикон» — роман про час Нерона. Анекдоти, імена історичних персонажів відносяться до цієї епохи
- Пародійні поеми на Нерона («Узяття Трої») і Лукана («Про громадянську війну») могли представляти інтерес тільки для сучасників
- Петроній носить когномен «Арбітр», і консуляр Тацита був названий друзями «elegantiae arbiter»
Проти
- В оповіданні Тацита немає нічого, що вказувало б на «Сатирикон»
- У розділі LXX згадано manumissio per mensam (тобто надання рабу свободи через запрошення його до свого столу), яке увійшло в силу пізніше
У логіці
Парадокс Петронія: «Обмежуйте себе у всіх речах, навіть в обмеженні»
У літературі
- Петроній — один з головних персонажів роману Генрика Сенкевича «Quo vadis»
- Петроній Арбітр і обставини його відходу з життя постійно згадуються героями «Реставрації обіду» Їржі Грошека.
Примітки
- ↑ а б Deutsche Nationalbibliothek Record #118593293 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ а б Малый энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона — Брокгауз — Ефрон, 1899.
- ↑ а б в Петроний // Краткая литературная энциклопедия — Москва: Советская энциклопедия, 1962. — Т. 5.
- ↑ Mirabile: Digital Archives for Medieval Culture — SISMEL – Edizioni del Galluzzo.
- ↑ CONOR.Sl
- ↑ I, 2, 8
- ↑ Carm., XXIII, 145 сл.
- ↑ Carm., XXIII, 155—158
- ↑ De magistrat., I , 41
- ↑ Аннали XVI, 17
- ↑ H. N., XXXVII, 8, 20
- ↑ de discr. amic. et adulat., 35
- ↑ Аннали XVI, 18-20
Переклади
Російські переклади:
- Петронія Арбітра Громадянська лайка, поема. / Пер. М. Муравйова. СПб, 1774. 15 стор
- Бенкет Трімалхіона Петронія. Перший римський роман. Видав Е. Ронталер. (На рос. І лат. Яз.) Одеса, 1880. 148 стор
- Петроній Арбітр. Сатирикон. / Пер. М. Пояркова, вступ. ст. Н. Я. Абрамовича. М., 1913. 174 стор
- Петроній Арбітр. Сатирикон. / Пер. [В. А. Амфітеатрова] під ред. Б. І. Ярхо. (Серія «Всесвітня література»). М.-Л., 1924. 256 стор (переізд.: М., 1990. 200000 екз.)
- Перєїзд.: У серії «Бібліотека світової літератури». М., 1969.
- Петроній. Сатирикон. / Пер. і кому. А. К. Гаврилова за участю Б. І. Ярхо і М. Л. Гаспарова. / / Римська сатира. М., 1989. С. 129—238 і кому. на с. 465—500.
Інші переклади:
- У серії «Loeb Classical Library» роман видано під № 15.
- У серії «Collection Budé»:Pétrone. Le Satiricon. Texte établi, traduit et annoté par A. Ernout. XLVII, 394 p. ISBN 978-2-251-01138-7
Посилання
- Петроній, Гай // Зарубіжні письменники : енциклопедичний довідник : у 2 т. / за ред. Н. Михальської та Б. Щавурського. — Тернопіль : Навчальна книга — Богдан, 2006. — Т. 2 : Л — Я. — С. 332. — ISBN 966-692-744-6.
- Сатирикон. Латинський текст і перев. Гаврилов А., Гаспаров М., Ярхо Б.
- Сатирикон, перев. Амфітеатров-Кадашах В., під ред. Ярхо Б.
- Сатирикон, перкл. Север Г. Примітки, лат. текст.
- Енциклопедія Кругосвет
- Інтерес
- ЛЕ