Сільві Гіллем
х
Sylvie Guillem | |
---|---|
фр. Sylvie Guillem | |
![]() | |
Народилася | 23 лютого 1965 (59 років) Paris, France |
Країна | ![]() |
Діяльність | балерина, хореографка, танцюристка |
Галузь | балет[2] і танець[2] |
Вчителі | Gilbert Mayerd |
Знання мов | французька[3] |
Роки активності | 1984–2015 |
Нагороди | |
IMDb | ID 1359678 |
Сайт | sylvieguillem.com |
Сільві Гілем CBE (фр.: [silvi gilɛm] ; нар. 23 лютого 1965) — французька артистка балету. З 1984 по 1989 роки Гілем була провідною танцівницею балету Паризької опери, перш ніж стати головною запрошеною артисткою Королівського балету в Лондоні.Виконувала сучасні танці як асоційована артистка лондонського театру Sadler's Wells. Серед її найвідоміших виступів — у «Жізелі» та в постановках Рудольфа Нурієва « Лебедине озеро» та «Дон Кіхот». У листопаді 2014 року вона оголосила про свій відхід зі сцени в 2015 році [4] [5].
Гілем народилася 23 лютого 1965 року в Парижі та виросла у передмісті в родині робітника. У дитинстві займалася гімнастикою під керівництвом матері, вчительки гімнастики. [6] Батько був автомеханіком. [7] [8]
У 1977 році у віці 11 років почала навчатися в балетній школі Паризької опери, де Клод Бессі, тодішній директор школи, відразу помітив її виняткові здібності та потенціал, а в 1981 році у віці 16 років вона приєдналася до кордебалету трупи. [6] Спочатку вона ненавиділа танці, віддаючи перевагу гімнастиці, але після участі в шоу полюбила виступати. [9]
У 1983 році Гілем отримала спеціальну премію Молодіжної організації Варни в молодшій категорії на Варненському міжнародному конкурсі артистів балету [10], який пізніше того ж року приніс їй її першу сольну роль, танцюючи Королеву дріад у «Рудольфа Нурієва ». інсценізація «Дон Кіхота». [6] 29 грудня 1984 року, після її виступу в «Лебединому озері» Нурієва, вона стала наймолодшою балетною балетом Паризької опери, найвищою танцівницею трупи. [6] У 1987 році вона виконала головну роль у сучасному балеті Вільяма Форсайта « Посередині, дещо підвищено» з одним із своїх улюблених партнерів, Лораном Ілером. [11]
У 1988 році їй дали головну роль у постановці «Жизелі», поставленій Королівським балетом до 50-річчя Нурієва. Її виступ мав успіх, і наступного року вона поїхала з Парижа до Лондона, щоб стати вільною виконавицею та одним із головних запрошених артистів Королівського балету. [6] Її бажання працювати незалежно від компанії принесло їй прізвисько «Мадемуазель Нон». [12] У 1995 році Гілем створив танцювальну телепрограму Evidentia, яка отримала кілька міжнародних нагород. У 1998 році вона поставила власну версію «Жізелі» для Національного балету Фінляндії, а в 2001 році переставила балет для балету Ла Скала в Мілані . [6]
У 2001 році вона стала першим лауреатом премії Ніжинського як найкраща балерина світу, хоча у своїй промові під час нагородження вона розкритикувала «культуру супермаркету» таких нагород. У тому ж році вона знялася оголеною і без макіяжу в фотосесії для французького Vogue. [13]
У 2003 році вона керувала центральною частиною програми вшанування Нурієва, але її розкритикували за те, що танцюристи виступали перед гігантським проектованим фоном Нурієва, що відволікало глядачів. [14] До 2006 року вона перейшла від балету до сучасного танцю, працюючи з такими виконавцями, як Акрам Хан, як асоційований артист театру Sadler's Wells у Лондоні.[ <span title="This claim needs references to reliable sources. (October 2016)">потрібна цитата</span> ]
У березні 2015 року Гілем вирушив у міжнародний прощальний тур під назвою « Life in Progress », у якому прозвучали твори Хана, Рассела Маліфанта, Матса Ека та Форсайта. [15] [16]
Тур завершився в Японії, [17] [18] і вона дала свій останній виступ на японському телебаченні 31 грудня 2015 року, виконавши « Болеро » Моріса Бежара, коли годинник відраховував північ за місцевим часом. Виступ закінчився опівночі за місцевим часом 1 січня 2016 року [19] У 2021 році Гілем дала своє перше інтерв’ю після виходу на пенсію, щоб розповісти про своє життя та артистизм у рамках розмови з Данілом Сімкіним. [20]
Станом на 2006 рік Гілем перебував у тривалих стосунках з фотографом Жилем Тапі. [21]
Вона є прихильницею екологічної групи Sea Shepherd. [22] Вона абсолютний веган. [20]
Репертуар Гіллема включає Жизель (Жізель), Лебедине озеро (Одетта/Оділія), Дон Кіхот (Кітрі), Посередині, дещо піднесено, Ромео і Джульєтта (Джульєтта), Спляча красуня (Аврора), Болеро, Попелюшка, Нотр-Дам de Paris, Raymonda, La Bayadere (Нікія та Гамзатті), Fall River Legend, Prince of the Pagodas (Princes Rose), Hermann Schmermann, Le Martyre de Saint-Sébastien та Sacred Monsters (з Акрамом Ханом). [23]
За свою кар'єру Гіллем отримала безліч нагород.
- ↑ Національна бібліотека Франції — 1537.
- ↑ а б Czech National Authority Database
- ↑ Bibliothèque nationale de France BNF: платформа відкритих даних — 2011.
- ↑ Sylvie Guillem retires from dance after 39 years. telegraph.co.uk. Процитовано 24 жовтня 2016.
- ↑ "Goodbye Sylvie Guillem" [Архівовано 2020-04-11 у Wayback Machine.], The Economist (May/June 2015).
- ↑ а б в г д е Encyclopædia Britannica Year in Review 2002. Encyclopædia Britannica. 2003. с. 75—76. ISBN 0-85229-957-5.
- ↑ Sylvie Guillem: 'You dance, and there is always an answer'. 22 лютого 2015.
- ↑ Ballet icon Sylvie Guillem retirement interview: 'I knew for a long time that I had to stop'.
- ↑ The Culture Show; BBC broadcast (9 October 2013).
- ↑ International Ballet Competition, Varna 1983. 18 квітня 2018.
- ↑ Crompton, Sarah (7 березня 2015). Elevated visions: how William Forsythe changed the face of dance. the Guardian (англ.). Процитовано 12 липня 2021.
- ↑ Brown, Ismene. Smoking!. The First Post. Процитовано 31 липня 2008.
- ↑ Brown, Ismene. Sylvie's wake-up call. The Telegraph. London, UK. Архів оригіналу за 16 червня 2002. Процитовано 24 жовтня 2016.
- ↑ Royal Ballet Guest Principals. Ballet.co. Архів оригіналу за 3 червня 2009. Процитовано 31 липня 2008.
- ↑ Sylvie Guillem to Give Farewell Performance in LIFE IN PROGRESS. Broadway World. 29 травня 2015. Процитовано 12 лютого 2016.
- ↑ Miller, Nick (14 серпня 2015). Sylvie Guillem: Life in Progress - the greatest dancer of our time calls it quits. Sydney Morning Herald. Процитовано 12 лютого 2016.
- ↑ Kosaka, Kris (24 листопада 2015). Guillem bids adieu to her life of dance. Japan Times. Процитовано 12 лютого 2016.
- ↑ Smart, Richard (30 грудня 2015). Ballerina Sylvie Guillem bows out with Boléro in Japan. The Guardian. Процитовано 12 лютого 2016.
- ↑ Goodbye to Sylvie Guillem. NHK World. 22 грудня 2015. Архів оригіналу за 15 лютого 2016. Процитовано 12 лютого 2016.
- ↑ а б Craine, Debra. Sylvie Guillem on her life in ballet (англ.). ISSN 0140-0460. Процитовано 12 червня 2022.
- ↑ Mackrell, Judith (24 жовтня 2016). Fear is the drug. The Guardian. London, UK. Процитовано 31 липня 2008.
- ↑ The Culture Show; BBC broadcast, 9 October 2013.
- ↑ Sacred Monsters review – poignant swansong for Guillem and Khan’s duet. the Guardian (англ.). 26 листопада 2014. Процитовано 12 червня 2022.