Спасо-Преображенський собор (Житомир)
Координати: 50°15′27″ пн. ш. 28°39′26″ сх. д. / 50.25750° пн. ш. 28.65722° сх. д.
Свято-Преображенський кафедральний собор | |
---|---|
![]() Свято-Преображенський кафедральний собор. Житомир | |
50°15′ пн. ш. 28°39′ сх. д. / 50.250° пн. ш. 28.650° сх. д. | |
Тип споруди | православний храм |
Розташування |
![]() ![]() |
Архітектор | К. К. Рохау, Е.Жибер та В. Г. Шаламов |
Художник | Васильєв Михайло |
Початок будівництва | 1866 |
Кінець будівництва | 1874 |
Висота | 53 м |
Будівельна система | цегла |
Стиль | російсько-візантійський |
Належність | УПЦ КП |
Стан | пам'ятка архітектури національного значення України |
Адреса | м. Житомир, вул. Перемоги, 12 |
Епонім | Преображення Господнє |
Вебсайт | zhytomyr-eparchy.org/ru/kafedralnyy-sobor.html |
![]() | |
![]() |
Спа́со-Преображе́нський собо́р — пам'ятник архітектури державного значення у м. Житомирі, один з найбільших православних храмів України. Кафедральний собор Житомирської єпархії УПЦ (КП).
Історія[ред. | ред. код]
Вказівку про будівництво собору в Житомирі дав імператор Олександр II. Місцем будівництва головного храму Волинської губернії — Преображенського кафедрального собору в Житомирі вибрали площу Торговиця (нинішня площа Перемоги), де знаходилися заміські торгові ряди та лавки, а в центрі її стояв василіанський греко-католицький храм, побудований ще в другій половині XVIII століття. Через площу протікала річка Рудавка.
Первинний проєкт собору був складений у Петербурзі в 1844 році зі включенням в його стіни залишків старої Василіанської церкви, зруйнованої у 1771 році. Почали будувати собор в 1851 році, а в 1853 вже майже закінчена будівля несподівано завалилася. Унаслідок помилок у розрахунках і недостатньої міцності місцевої цегли-сирцю в одну з ночей впала дзвіниця і зруйнувала всю будівлю. Довелося будувати храм наново. З правого боку початку нинішньої вулиці Грушевського (там, де тепер сквер) як тимчасовий собор у 1858 році на добродійні пожертвування, зібрані ще при діяльній участі колишнього губернатора Синельникова, побудували дерев'яну церкву в ім'я Святого великого князя Олександра Невського (розібрана в кінці XIX століття). А на протилежній стороні вулиці використовували старі дерев'яні будинки колишнього заїжджого двору для розміщення церковних служителів.
Другий раз будували собор з 1866 по 1874 роки за проєктом академіка архітектури Карла Карловича Рахау, з участю професора архітектури Ернеста Івановича Жібера і відомого петербурзького архітектора В. Г. Шаламова. Місце на площі вибрали трохи південніше за колишній.
Цього разу в будівництві брали участь фахівці, які будували Ісаакіївський собор у Санкт-Петербурзі в 1818–1858 роках. Авторський нагляд в період будівництва вели автори проєкту Карл Рахау та Ернест Жибер. За ініціативою волинського губернатора в 1866 році була створена спеціальна комісія для технічного контролю за ходом будівництва собору й обстеження полягання його конструкцій на чолі з інженер-полковником Оттобальдом Андрійовичем Глазером (дідусь відомого поета і художника Максиміліана Волошина). До складу комісії ввійшли також інженери Грошев, Аврінський і Людвіг. Головним підрядником на будівництві кафедрального собору був Житомирський купець першої гільдії Кипріян Аврамович Ляшков. За успішне завершення будівництва собору йому указом імператора був привласнений особистий статус дворянина, а також він був призначений Житомирським міським головою, і перебував на цій посаді з 1876 до 1883 року. Споруда обійшлася в 336 тисяч 865 рублів, не враховуючи церковного начиння та ікон[1].
Фасад[ред. | ред. код]
Цегляний, в російсько-візантійському стилі, хрестовий у плані, тринефний, п'ятиголовий (з шатровим завершенням), з чотириярусною дзвіницею, що примикає до західного фасаду.
Висота собору 53 метри. На дзвіниці був установлений головний дзвін вагою 500 пудів.
Інтер'єр[ред. | ред. код]
В художньому оформленні інтер'єрів собору була закладена ідея показу мінеральних багатств Волині, використані граніти та лабрадорити Житомирщини. В інтер'єрі пам'ятки — настінний олійний живопис XIX ст.
Ікони собору написано російським академіком Михайлом Васильєвим.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9f/%D0%96%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%BC%D0%B8%D1%80%2C_%D0%BC%D0%B0%D0%B9%D0%B4%D0%B0%D0%BD_%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BC%D0%BE%D0%B3%D0%B8_12.jpg/220px-%D0%96%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%BC%D0%B8%D1%80%2C_%D0%BC%D0%B0%D0%B9%D0%B4%D0%B0%D0%BD_%D0%9F%D0%B5%D1%80%D0%B5%D0%BC%D0%BE%D0%B3%D0%B8_12.jpg)
Служителі[ред. | ред. код]
- Обертович Михайло (нар. 30 вересня 1888—?) — православний священник, капелан Армії УНР, монах і архімандрит.
- Настоятель собору: Митрополит Житомирський і Новоград-Волинський Никодим (Горенко).
Примітки[ред. | ред. код]
- ↑ Кафедральний собор | Житомирська Єпархія. zhytomyr-eparchy.org. Архів оригіналу за 4 серпня 2019. Процитовано 4 серпня 2019.
Джерела[ред. | ред. код]
- Памятники градостроительства и архитектуры Украинской ССР. К.: «Будивельник», 1983—1986. — Т.2 — С.145.(рос.)
![]() |
Це незавершена стаття про церковну будівлю. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |