Василь Біляк
Василь Біляк | |
---|---|
словац. Vasiľ Biľak | |
![]() | |
Народився | 11 серпня 1917[1][2][…] Крайня Бистра, Свидник, Пряшівський край, Словаччина |
Помер | 6 лютого 2014[1][2][3] (96 років) Братислава, Словаччина[4] |
Країна | ![]() ![]() |
Діяльність | політик |
Alma mater | Вища політична школа ЦК КП Чехословаччиниd |
Знання мов | словацька |
Посада | депутат Федеральних зборів Чехословаччиниd |
Партія | Комуністична партія Чехословаччини |
Конфесія | атеїзм |
Нагороди | |
Василь Біляк (словац. Vasiľ Biľak, 11 серпня 1917, Крайна Бистра у Свидника — 6 лютого 2014, Братислава) — чехословацький комуністичний політик і державний діяч, член Політбюро, секретар ЦК Компартії Чехословаччини, лідер неосталіністських крила КПЧ. Відрізнявся прорадянською орієнтацією, був противником Празької весни. У серпні 1968 ініціював заклик про введення до Чехословаччини військ Варшавського договору. У 1970-1980-х належав до ключових фігур консервативної "нормалізації". Після Оксамитової революції жив в Словаччині. Притягувався до судової відповідальності, але засуджений не був.
Ранні роки
Народився в бідній русинській сім'ї з невеликого села у регіоні Шариш села (в той час територія Австро-Угорщини). У всіх офіційних документах іменував себе українцем. Умови життя були важкими. Василь рано втратив батьків, з багатодітної сім'ї вижили лише двоє братів. З дитинства змушений був працювати пастухом.
Після смерті матері Василь Біляк разом зі старшим братом покинув рідне село. Навчився на кравця в Градець-Кралове. Придбав високу професійну кваліфікацію, перебрався в Братиславу . Працював кравцем в відомих салонах[5] . З 1936 Василь Біляк був членом прокомуністичної профспілки.
Під час нацистської окупації Чехословаччини Біляк був покликаний в армію пронацистської Словацької держави, але зумів уникнути служби в бойових підрозділах. Брав участь в Словацькому національному повстанні[6].
Партійний керівник в Словаччині
Після звільнення Чехословаччини в 1945 році Василь Біляк вступив в Компартію Чехословаччини (раніше його заяви про прийом в КПЧ двічі відхилялися)[7]. Рішуче підтримав лютневий переворот 1948 і встановлення монопольної влади КПЧ.
З 1950 Василь Біляк займав посади в апараті КПЧ. Був функціонером регіонального комітету Компартії Словаччини (КПС, словацька структура КПЧ) в Братиславі. У 1953 закінчив Вищу політичну школу ЦК КПЧ, отримав ступінь доктора суспільно-політичних наук. Був енергійним прихильником Клемента Готвальда і його режиму, проводив політику жорсткого партійного контролю і державної централізації. У той же час відомостей про безпосередню участь Біляка в політичних репресіях немає.
З 1954 р. — член ЦК КПЧ. У 1955–1971 функціонер. Очолював міський партійний комітет в Пряшеві. Обіймав посаду уповноваженого з освіти та культури в Раді уповноважених — органі виконавчої влади Словаччини початку 1960-х. З 1954 — депутат Словацької національного ради, з 1960 — Національних зборів ЧССР. У 1962–1968 Василь Біляк — секретар ЦК КПС з ідеологічних питань[6].
На партійних і державних посадах в Словаччині Василь Біляк проводив відносно поміркований курс. Зокрема, він намагався не форсувати політику колективізації в сільській місцевості, допустив розпуск примусово створених кооперативів, дозволяв місцевій інтелігенції дискусії з питань культури. При цьому він — будучи етнічним українцем — підтримував словацьке населення в національних конфліктах (наприклад, з питання про шкільне навчання українською мовою).
У 1963 Василь Біляк зайняв пост другого секретаря ЦК КПС. Першим секретарем був Олександр Дубчек, з яким у Біляка складалися тоді відносини службової співпраці і особистого товариства.
Але при цьому Василь Біляк відрізнявся вираженою орієнтацією на СРСР. У 1956 він з великою тривогою і ворожістю сприйняв антикомуністичні Угорське повстання і Польський жовтень — перш за все через антирадянську спрямованість.
Роль у придушенні Празької весни
Василь Біляк активно підтримав Олександра Дубчека у внутрішньопартійному протистоянні кінця 1967 — початку 1968 р. Він брав участь у відстороненні Антоніна Новотного і обрання Дубчека першим секретарем ЦК КПЧ. Серед його мотивів було невдоволення централизаторской політикою Новотного щодо Словаччини.
Початок Празької весни відзначив кар'єрний злет Біляка. У квітні 1968 він став членом Політбюро ЦК КПЧ. Але вже тоді Біляк негативно сприймав реформаторські плани Дубчека і його прихильників, які аж ніяк не зводилися до його власного просування у владі. Вирішальне значення для Біляка мало категоричне неприйняття «соціалізму з людським обличчям» з боку керівництва КПРС[5] . Він побоювався також, що подальші реформи приведуть до втрати політичної монополії КПЧ.
Василь Біляк, поряд з Вільямом Шалговічем[8] і Алоїсом Индрой[9] став центром консолідації неосталіністських консерваторів в апараті КПЧ. Біляк був прихильником фактичного державного перевороту — створення «робітничо-селянського уряду», яке звернеться за допомогою до СРСР. Реально ситуація, як відомо, склалася дещо інакше.
Основним кроком контрреформістской фракції став так званий «Лист-запрошення» в ЦК КПРС — звернення за «допомогою і підтримкою усіма наявними засобами» для «порятунку від небезпеки неминучої контрреволюції». Цей документ підписали п'ять членів керівництва КПЧ: Василь Біляк, Алоїс Індра, Антонін Капек, Драгомир Кольдер, Олдржих Швестка. Через кілька днів, 21 серпня 1968, відбулося введення в Чехословаччину військ Варшавського договору[10].
Ідеолог і організатор «нормалізації»
У вищому керівництві
У період консервативної «нормалізації» Василь Біляк був одним з вищих керівників КПЧ. Він був членом Політбюро і займав пост секретаря ЦК КПЧ з ідеології і міжнародних справ. Його безпосереднім підлеглим по ідеологічної лінії спочатку був Олдржих Швестка як завідувач ідеологічним відділом. Часом Біляк вважався другою людиною в ієрархії КПЧ і ЧССР після Густава Гусака.
Василь Біляк був автором[6] установчого документа ЦК КПЧ «Уроки кризового розвитку» (10 грудня 1970)[11] . Празька весна характеризувалася як «підступи міжнародного антикомунізму і правоопортуністичних сил», різко засуджувалися її лідери, введення військ Варшавського договору називалося «братньою допомогою», проголошувалася керівна роль КПЧ і неухильне дотримання марксизму-ленінізму. Біляк насаджував жорсткий партійно-ідеологічний контроль, адміністративну централізацію, санкціонував переслідування дисидентів[12] . У зовнішній політиці Біляк неухильно підтримував політику СРСР і КПРС — як в розрядці 1970-х, так і в Холодній війні першої половини 1980-х.
При цьому відносини між Гусаком та Біляком були відчуженими і періодично напруженими. Гусак побоювався амбіцій «сірого кардинала» Біляка, називав його «злим духом партії»[5] . Але Біляк був дуже сильною політичною фігурою і відсунути його на другий план — як Індру або Шалговіча — не вдавалося.
Проблеми в часи Перебудови
Прорадянська орієнтація Василя Біляка створила йому чимало проблем, коли почалася Перебудова[12] . Не висловлюючи відкритої критики, Біляк намагався зміцнити консервативну лінію в керівництві КПЧ і створити своєрідну коаліцію консервативних компартій — КПЧ, СЄПН, БКП, РКП. Відповідне зондування він проводив в листопаді 1988 в бесіді з Еріхом Гонеккером.
У 1988 р., коли Густав Гусак, залишаючись президентом ЧССР, покинув пост генерального секретаря ЦК КПЧ, на його місце претендував Василь Біляк. Однак більшість керівників КПЧ і горбачовське керівництво КПРС вважали за краще більш помірного Мілоша Якеша. Відставка Біляка стала питанням короткого часу. 15 грудня 1988 Біляк був виведений з Політбюро і знятий з поста секретаря ЦК КПЧ.
після відставки
Перемога Оксамитової революції 1989 р. неминуче означала для Василя Біляка кримінальне переслідування. Нове керівництво КПЧ оголосило про намір слідувати курсом Празької весни. Біляк з групою інших діячів «нормалізації» був виключений з партії. Незабаром КПЧ була відсторонена від влади. Не чекаючи подальшого, Біляк перебрався в Братиславу — в Словаччині його пам'ятали як захисника національних інтересів.
У 1992, за результатами Оксамитового розлучення, Словаччина стала незалежною державою. Біляк жив у свого зятя і політичного однодумця Йозефа Шевця, голови ортодоксальної Компартії Словаччини.
Спроба притягти Біляка до суду все ж була зроблена, кримінальну справу порушено. Підставою була його роль в запрошенні іноземних військ на територію Чехословаччини. Однак в 2011 словацька прокуратура оголосила про закриття справи «за неможливістю допитати ключових свідків з Чехії». Крім того, оригінал «Листа-запрошення» знаходився в Москві, а російська влада погоджувалася передати тільки копію, яка не розглядалася як повний доказ.
На той час Василь Біляк залишався єдиним живим підписантом «Листа-запрошення» — Індра, Кольдера і Швестка померли, Капек наклав на себе руки. Сам він заперечував свою провину, стверджуючи, що «не писав Брежнєву» (формально послання було направлено не особисто Брежнєву, а ЦК КПРС). При цьому комуніст — атеїст Біляк посилався на християнські і громадянські почуття[13] . До кінця життя Біляк не сумнівався в правильності своїх дій 1968 року. Цікаво, що деякі прихильники Біляка з числа ветеранів КПЧ стверджують, ніби він «не міг закликати на територію Чехословаччини Радянську армію, оскільки не було більшого патріота, ніж Василь Біляк»[14] (в 1968 році вони не кваліфікували звернення до СРСР як антипатріотичний вчинок).
Смерть і пам'ять
Василь Біляк помер в Братиславі у віці 96 років[15]. На похоронах були присутні Мілош Якеш, останній начальник Служби держбезпеки ЧССР (StB) Алоїз Лоренц, колишній ректор Вищої політшколи ЦК КПЧ Ян Фойтік, посол РФ в Словаччині Павло Кузнєцов. При цьому зазначалася відсутність офіційних представників Компартії Чехії та Моравії[14].
Рік по тому з ініціативи компартії в його рідному селищі Крайна Бистра був встановлений пам'ятний знак — меморіальна дошка і бюст. На наступний день меморіал був осквернений: відомі словацькі художники і громадські активісти Петер Калмус і Любош Лоренц зафарбували дошку в червоний колір і написали слово Sviňa. Свою акцію вони пояснили протестом проти увічнення пам'яті політика, з вини якого в серпні 1968 року загинули десятки чехів і словаків. Встановлення пам'ятника Василю Біляку засудив і словацький Інститут національної пам'яті[16].
Василь Біляк був одружений, мав сина і дочку.
Див. також
- Мирослав Штепан
Примітки
- ↑ а б в Encyclopædia Britannica
- ↑ а б в Czech National Authority Database
- ↑ а б в The Fine Art Archive — 2003.
- ↑ Deutsche Nationalbibliothek Record #119039044 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ а б в Odchod veľkého normalizátora
- ↑ а б в Pred 100 rokmi sa narodil komunistický politik Vasil Biľak
- ↑ Biľakov svet: Z Krajnej Bystrej videl po Moskvu
- ↑ Шаги генерала Шалговича. Архів оригіналу за 24 серпня 2018. Процитовано 17 вересня 2018.
- ↑ Чешский Иван. Архів оригіналу за 22 серпня 2018. Процитовано 17 вересня 2018.
- ↑ Zvací dopisy byly dva. Soudruzi je psali ve spěchu a nikdy se nepřiznali
- ↑ POUČENÍ Z KRIZOVÉHO VÝVOJE VE STRANĚ A SPOLEČNOSTI PO XIII. SJEZDU KSČ
- ↑ а б «Смена», Санкт-Петербург, 21 августа 2001.
- ↑ Biľaka už súd nevypočuje
- ↑ а б Na pohřeb Biľaka dorazili Jakeš, Lorenc i ruský velvyslanec
- ↑ Умер инициатор советского вторжения в Чехословакию
- ↑ Biľakov nový pomník natreli červenou farbou, odsúdil ho aj ÚPN
Посилання
- Про процес Біляка: 2001, 2002
- Біляк В. Ідеї жовтня непереможні, «Комуніст» від 16.08.2007.
- Іржі Карне. [Архівовано 29 травня 2012 у Wayback Machine.] Антикомуніст Василь Біляк (словац.) ) (Архівна копія)
- Г. А. Зюганов висловив співчуття у зв'язку з кончиною видатного діяча чехословацького і міжнародного комуністичного руху Василя Біляка
- Народились 11 серпня
- Народились 1917
- Уродженці Пряшівського краю
- Померли 6 лютого
- Померли 2014
- Померли в Братиславі
- Члени Комуністичної партії Чехословаччини
- Кавалери ордена Леніна
- Кавалери ордена Жовтневої Революції
- Кавалери ордена Клемента Готвальда
- Нагороджені Орденом Переможного лютого
- Празька весна
- Політики Чехословаччини