Кінгстон-Лейсі
Кінгстон-Лейсі Kingston Lacy | |
---|---|
![]() | |
50°48′39″ пн. ш. 2°01′54″ зх. д. / 50.81096000002777657° пн. ш. 2.031840000028° зх. д.Координати: 50°48′39″ пн. ш. 2°01′54″ зх. д. / 50.81096000002777657° пн. ш. 2.031840000028° зх. д. | |
Країна | Англія |
Англійська сільська дворянська садиба[en] | Вімборн Міністерd |
Тип | будинок-музейd і англійський заміський будинокd |
Стиль | наслідування італійській архітектуріd |
Архітектор | Роджер Претт |
Дата заснування | 1665 |
Початок будівництва | 1663 |
Побудовано | 1665 |
Сайт | Kingston Lacy @ National Trust |
![]() | |
![]() |
Кінгстон-Лейсі (або Ласи (Лассі), англ. Kingston Lacy) — дворянський садибний будинок і навколишній його однойменний маєток недалеко від Уимборн-Минстера[en] в графстві Дорсет в Англії, в даний час належать британському Національному фонду об'єктів історичного інтересу або природної краси. З XVII і до кінця XX століття це була резиденція сім'ї Бенкс (англ. Bankes[en]), члени якої раніше проживали неподалік у замку Корф до моменту його руйнування у ході Громадянської війни в Англії, здійсненого після того, як його тодішні власники, сер Джон Бенкс[en] і леді Мері, прийняли сторону невдачливого короля Карла I, згодом програв війну прихильникам Парламенту. Сім'я володіла частиною 8000 акрів навколишніх дорсетських земель і берегової лінії.[1]
Землі, на яких стоїть будинок, спочатку входили до складу королівської садиби в маєтку (маноре) Уимборн[en]. Початковий панський будинок, значно розширений у період Середньовіччя, стояв на північ від нинішнього будинку і використовувався в якості мисливського будиночка, при якому північно-західніше перебував оленячий парк[en]. Землі маєтку здавалися в оренду на користь корони вірним їй людям, що включали лордів де Лейсі (Лассі (de Lacys)), графів Линкольнских, що займали його поряд з територіями Шепвика[en] і Бландфорда (Бландфорд-Форум). До XV століття маєток було здано в оренду Джону Бофорту, герцогу Сомерсетскому, чия дочка леді Маргарет Бофорт, мати короля Генріха VII, була вихована в Кінгстон-Лейсі.[2]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Corfe_Castle_Ruins%2C_Dorset_-_geograph.org.uk_-_1492352.jpg/220px-Corfe_Castle_Ruins%2C_Dorset_-_geograph.org.uk_-_1492352.jpg)
До XVI століття весь будинок був у руїнах. У 1603 році король Яків I віддав ці землі серу Чарльзу Блаунту, чий син пізніше продав маєток у 1636 році серу Джону Бенксу[en], який у 1634 році був призначений генеральним прокурором короля Карла I[3]. Сер Джон народився в Камберленде, а своїми великими юридичними працями придбав маєток із замком Корф. Під час англійської Громадянської війни з 1642 року сім'я Бенкс залишилася вірна короні, що призвело до загибелі сера Джона в Оксфорді в 1644 році, і після двох Парламентських облог[2], які намагалася відбити Мері Бенкс[en], до руйнування замку Корф у 1645 році.
У березні 1645 року парламент проголосував за знесення замку Корф, руїни замку збереглися до цього часу. Його камені використовувалися місцевими розореними селянами для того, щоб відновити свої власні будинки[4].
Після реставрації монархії в 1660 році сім'я Бенкс повернула собі свої володіння. Замість того, щоб відновити зруйнований замок Корф, найстарший син Ральф Бенкс[en] вирішив побудувати новий будинок в їх іншому дорсетському маєтку поблизу Уимборна (Уимборн-Минстера).
У 1663 році Ральф доручив серу Роджеру Пратту[en] спроєктувати новий маєток, який буде називатися Кінгстон-хол, на нинішньому місці, спираючись на проєкт Кларендон-хауса[en], який Ральф відвідував до того кілька разів. Будівництво будівлі з червоної цегли почалося в тому ж році і було завершено до 1665 р. Будівля має два поверхи плюс підвал і горище, освітлювану через слухові вікна. Покрита свинцевими листами шатровий дах має центральний плоский ділянку, оточений балюстрадою з куполом, що підноситься з його центру. В хату входять з півночі через прибудований пізніше, в середині XIX століття порткошер[en] (навіс над під'їздом), а розташована на південь центральна двері веде до мощеної кам'яними плитами терасі, що простягається на всю ширину будівлі. Східний фасад має триаркову лоджію з виходом в сад, у той час як західний веде до більш пізньої, XVIII століття пральні та городу.[2]
Інтер'єри були спроєктовані під впливом Ініго Джонса, але виконані його спадкоємцем Джоном Уєббом, що підтвердилося багато років потому, коли Національний фонд виявив план Уебба під час офіційного прийняття садиби в своє відання.[1] Розташований в центрі 164 га садиби, новий будинок був оточений 5 га регулярних садів і прогулянкових майданчиків з квітниками, деякі з яких були обнесені кам'яними парканами, в той час як суворі алеї розходилися промінням по всім оточуючим 159 га паркових угідь.[2]
Після смерті сера Ральфа, що настала в 1677 році, будинок здавався в оренду його вдовою з 1686 і 1688 років герцогу Ормондскому. Джон Бенкс Старший повернув маєток сім'ї в 1693 році і зі своєю дружиною Маргарет, дочкою сера Генрі Паркера з Хонингтон-холу в графстві Уорікшир завершив виконання більшої частини первинних планів свого батька по розвитку території. Після передачі садиби його другого сина Генрі в 1772 році, той реконструював будинок, побудував новий флігель для прислуги і обгородив паркові угіддя для кращого управління їх сільськогосподарським використанням.[2]
Закон про обгороджування 1784 р. дозволив Генрі Бенксу-молодшому, онукові Ральфа Бенкса, об'єднати садибні землі на сучасній території. Це дозволило йому ліквідувати село Кінгстон, що розташовувалася поруч з існуючим до XVI століття будинком єгеря; відвести Блендфордську дорогу B3082; перетворити колишні сільськогосподарські землі в паркові угіддя. Він зробив ще деякі незначні зміни в 1820-х рр. перш ніж став депутатом британського парламенту від «гнилого містечка» Корф. Він був одним з опікунів Британського музею і його парламентським адвокатом, і деякі з його особистих колекцій, які колись були частиною садиби, в даний час знаходяться в музеї.[1] Бенкс часто приймав своїх друзів Вільяма Пітта-молодшого і Артура Уелслі, 1-го герцога Веллінгтона в своєму будинку.
Його син, відомий мандрівник і шукач пригод Джон Вільям Бенкс, доручив своєму другові Чарльзу Беррі (Баррі) (пізніше отримав титул сера, відомому своєю роботою над Вестмінстерським палацом), облицювати червоноцегляну будівлю і збільшити своє друге маєток Сотон-хол (Soughton Hall[en]). Будинок, який тепер став офіційно відомий як Кінгстон-Лейсі, був значно реконструйований Беррі в період між 1835 і 1838 роками: він облицював цегляні стіни чилмаркским вапняковим каменем[en] (використовувалися і при зведенні знаменитого стародавнього собору в Солсбері); додав по високій трубі в кожному кутку і знизив рівень землі з одного боку, оголивши цокольний поверх і сформувавши новий парадний вхід. Він також посадив липові алеї вздовж Блэндфордской дороги, з яких сьогодні близько 3,5 км було збережено.[2]
![Питер Пауль Рубенс. Портрет Марии Серра Паллавичино из собрания Кингстон-Лейси.](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5c/Peter_Paul_Rubens_-_Portrait_of_Maria_Serra_Pallavicino_-_WGA20353.jpg/99px-Peter_Paul_Rubens_-_Portrait_of_Maria_Serra_Pallavicino_-_WGA20353.jpg)
![Древнеегипетский жреческий обелиск с нильского острова Филы перед домом в Кингстон-Лейси](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/73/Kingston_Lacy_House_-_geograph.org.uk_-_747838.jpg/143px-Kingston_Lacy_House_-_geograph.org.uk_-_747838.jpg)
Джон Вільям Бенкс зібрав більшість тих предметів старовини, які в даний час є частиною колекцій садиби. Він багато подорожував по Близькому Сходу і Сходу в цілому, зібравши найбільшу приватну колекцію єгипетських старожитностей у світі.[1] Найбільш помітним є жрецький обеліск з єгипетського острова Філи, який він привіз із Єгипту, що виділяється на території маєтку і представляє інтерес для вчених, розшифровуючих його написи. Він також придбав в Генуї, в Італії портрет Марії ді Антоніо Серра роботи Пітера Пауля Рубенса, написаний з нагоди її одруження з герцогом Ніколо Паллавічіні у 1606 р.
У 1841 році, після того, як він був викритий у скандальному гомосексуальному епізоді, який міг би привести до його судового переслідування та смерті, Вільям Джон втік з країни в Італію. Він продовжував повертати предмети, які збирав, в будинок і, за чутками, повертався у дім іноді, щоб оглянути свою колекцію, аж до своєї смерті у Венеції в 1855 р.
Під час відсутності Вільяма Джона маєтком керував його брат, канонік Джордж Бенкс, який успадкував маєток після смерті братів, але за рік до своєї власної в 1857 р. Його наймолодший онук Уолтер Ральф успадкував маєток у 1869 році; він в подальшому був у шлюбі з Генріеттою і мав сина на ім'я Генрі Джон Ральф Бенкс. Після смерті Уолтера, що сталася в 1902 році, його вдова справила останні значні зміни в тодішньому маєток, в тому числі зробила будівництво церкви (1907 р.), нових в'їзних павільйонів (1912-13гг.) і численних садибних котеджів.[2] В 1923 році управління перейшло до Ральфу Бенксу, прапрапрапрапрапраправнуку творця нинішньої садиби сера Ральфа Банкса. Під час Другої світової війни 2 в південно-східній частині парку був створений великий військовий табір, і вона була відновлена тільки після того, як Національний фонд прийняв маєток у власність.
По своїй смерті, яка настала в 1981 році, Ральф заповів маєток Кінгстон-Лейсі (у тому числі 12 працюючих ферм і замок Корф) Національного фонду, що є найбільшим заповітним даруванням на користь цієї організації на сьогоднішній день.[1]
На експозиції в будинку представлена цінна колекція витонченого мистецтва і предметів старовини, яка була зібрана багатьма поколіннями сім'ї Бенкс. В одній з кімнат, Іспанському залі (названому так за картин Мурільйо, що були розвішані там), стіни обвішані золоченою шкірою. Це приміщення було нещодавно реставровано за ціною в кілька сотень тисяч фунтів протягом п'яти років. Інші важливі колекції включають живописні зображення сім'ї, що йде корінням в історію більш ніж на 400 років. Інші твори мистецтва включають роботи Веласкеса, Ван Дейка, Рембрандта і Брейгеля.
Крім Іспанського залу, найхарактернішою з кімнат є бібліотека, на стіні якої висять величезні ключі від зруйнованого замку Корф, повернуті в руки Мері Бенкс[en] після захисту нею замку Корф під час Громадянської війни. Парадна опочивальня надзвичайно багато декорована і приймала таких важливих гостей, як кайзер Вільгельм II, який зупинявся у садибі з родиною протягом тижня в 1907 р. Парадні сходи являє приклад прекрасної роботи по каменю і має три величезні статуї, які дивляться на сади зі своїх постаментів. Вони зображують сера Джона Бенкса і леді Бенкс, захисників замку Корф, і їх покровителя, Карла I.
На території садиби є Бэдбери-рінгс[en] (укріплення часів залізного століття) і давньоримська дорога від Дорчестера до Старого Сарума [Архівовано 16 квітня 2021 у Wayback Machine.] (район міста Солсбері і мегалітичної пам'ятника Стоунхенджа). З-поміж садибних будівель слід відзначити кілька величезних кам'яних воріт, які стоять на в'їздах в маєтку Лейсі. Будинок і сади відкриті для публіки і в 2011 р. взяли 234 124 відвідувачі.[5]
- Інтерес до давньоєгипетського спадщини і, зокрема, спадщини острова Філи був підігрітий європейськими засобами масової інформації у зв'язку з проведенням дослідного космічного польоту в рамках проєкту Європейського космічного агентства «Розетта» до комети Чурюмова-Герасименко з посадкою 12 листопада 2014 р. на ядро комети спускного апарата «Філи», названого на честь острова. Весь проєкт також названий по важливого європейського відкриття в області давньоєгипетської культури, а один з лабораторних модулів названий «Птоломей»[6].
- В середині другого десятиліття 21-го століття н. е. британські вчені проводять дослідження стану обеліска і написів на ньому з використанням новітніх методик[7]. Оксфордські вчені сподіваються краще розібрати нечіткий грецький напис, а також упевнитися, що на старій літографії єгипетські ієрогліфи відтворені з обеліска правильно. Для цього напису фотографуються під різними кутами, що дозволить усунути спотворення зображень рельєфних знаків їх тінями (рефлективна трансформаційна візуалізація, англ. RTI — reflective transformational visualisation — див. Поліноміальні texture mapping[en]).
-
Кінгстон-Лейсі: кухні, пральні та стайні.
-
Вид будинку з південно-заходу.
-
Вид на будинок з боку саду
-
Східний фасад будинку.
- ↑ а б в г д {{{Заголовок}}}. — The National Trust, 2005.
- ↑ а б в г д е ж Listing - Kingston Lacy. English Heritage. Архів оригіналу за 9 листопада 2014. Процитовано 17 червня 2014.
- ↑ Brooks, Christopher W. {{{Заголовок}}}. — Oxford : Oxford University Press, 2004.
- ↑ Cantor, Leonard. {{{Заголовок}}}. — London : Routledge & Kegan Paul, 1987. — С. 93—94. — ISBN 0-7102-0501-5.
- ↑ Dorset County Council: Visitor numbers at selected attractions 2002—2011 [Архівовано 20 лютого 2015 у Wayback Machine.] (Дорсетский совет графства: число посетителей отдельных достопримечательностей 2002—2011 гг. (англ.) [Архівовано 20 лютого 2015 у Wayback Machine.])
- ↑ Ptolemy. Open University, London. Архів оригіналу за 12 листопада 2014. Процитовано 20 березня 2020.
- ↑ Jonathan Amos, BBC Science correspondent (7 листопада 2014). Egyptian Philae obelisk revealed anew. Архів оригіналу за 13 листопада 2014. Процитовано 20 березня 2020.
- Pitt-Rivers, Michael, 1968. Dorset . London: Faber & Faber.
- THE EXILED COLLECTOR by Anne Sebba. Biography of William John Bankes. ISBN 0-7195-6571-5
- Інформація про Кінгстон-Лейсі в Національному фонді об'єктів історичного інтересу або природної краси " (англ.) [Архівовано 10 листопада 2014 у Wayback Machine.]
- Сад Кінгстон-Лейсі — інформація про історію саду (англ.)
- Зображення Кінгстон-Лейсі з Geography.org (англ.) [Архівовано 6 червня 2020 у Wayback Machine.]