Абу Дулаф аль-Хазраджі
Абу Дулаф аль-Хазраджі | ||||
---|---|---|---|---|
араб. أبو دُلف الخزرجي | ||||
Народився | 10 століття[1] Янбу-ель-Бахр, Ель-Мадіна, Саудівська Аравія | |||
Помер | 10 століття, 1000[1][2] або 839 | |||
Громадянство | Аббасидський халіфат | |||
Діяльність | письменник, поет, мандрівник | |||
Мова творів | арабська | |||
| ||||
Абу Дулаф аль-Хазраджі (араб. أبو دُلف الخزرجي) — арабський поет, географ і мандрівник, вчений X століття. Відомий своїми записами про Середню Азію, Китай та Індію.
Біографія
Наразі, історикам не відоме час народження і смерті Абу Дулафа, але безперечно, що він жив в X ст. в східній частині халіфату. Повне ім'я: Абу Дулаф Міссар ібн аль-Мухальхіль аль-Хазраджі аль-Янбу'і (араб. أبو دلف الخزرجي الينبوعي مسعر بن مهلهل).[3] Судячи по імені, ми можемо стверджувати, що він мав чисто арабські корені. Перша нісба в імені Абу Дулафа — аль-Хазраджі — дозволяє припускати, що він був родом з Медінського племені Хазрадж, яке зіграло в VII ст., тобто за часів Мухаммеда, велику роль в організації арабської держави. Друга — аль-Янбу'і, можливо, вказує на місце народження автора — портове місто Янбу, яке знаходилося на березі Червоного моря. Швидше за все, він був одним із небагатьох літераторів (адибів), яким умови життя давали можливість для широких досліджень.[4] Зі слів самого Абу Дулафа, доля закинула його, швидше за все, в ролі бродячого поета-панегіриста до двору Насра ІІ ібн Ахмеда (914—943 рр.), із династії Саманідів, в Бухарі. В кінці його правління, ймовірно близько 942 р, в Бухарі побувало китайське посольство, і Абу Дулаф скориставшись нагодою, супроводжував його назад.[5]. Таким чином, з 942—952 рр. він побував в різних місцевостях Ірану; користувався заступництвом намісника в Сеїстані (північно-східний Афганістан), Абу-л-Фарадж Кудама ібн Джафар, який правив у 942—963 рр.[4] Тобто, він проїхав Середню Азію, Східний Туркестан, Тибет, а потім через Китай невідомим шляхом попрямував до Індії, звідки через піщані землі Сіджистану[6] повернувся в мусульманські країни.[5] Згідно з повідомленням ас-Саалібі (961—1038) в його поетичній антології Йатімат ад-дахр, Абу Дулаф бував при дворі буїдського візира, відомого літератора Ісма'йла ібн сАббада на прізвисько ас-Сахіб (пом. в 995 р). У ті ж роки він склав свою другу записку з описом пам'яток Азербайджану, Вірменії, та Ірану (941 р.). Майже всі джерела, що згадують Абу Дулафа, називають його поетом, але тільки в праці ас-Саалібі «Йатімат ад-дахр фі махасін ахль аль-аср» (перек. «Перлина століття») збереглися деякі зразки його поетичної творчості: кілька коротких уривків і одна велика касида «Ізлийтесь, криваві сльози…» .[4] Касида присвячена жаргонами (таємній мові) і витівкам спритних бродяг, які в цю пору носять вже деградоване прізвисько «Сасанідів»,[5] поті Абу-Дулаф підніс її ас-Сахібу і отримав за неї щедру винагороду від захопленого покровителя. Прекрасний знавець поезії — ас-Саалібі вважає Абу Дулафа витонченим, надзвичайно дотепним і уїдливим поетом; він зараховує його до поетичних знаменитостей своєї епохи, які зібралися навколо прославленого мецената і досить відомого літератора ас-Сахіба . У ан-Надіма він був названий «джаувала», тобто — людина, яка обійшла багато країн.
У аль-Казвін (Cazwini, Kosmographie, II, стор. 267, 13-14), зустрічається подібне ж висловлювання про нього[4]:
«Він був знаменитим мандрівником, який об'їздив багато країн і бачив їх дивини».
«Друга записка» Абу Дулафа
Композиційно робота виглядає, як маршрут якоїсь подорожі, яке починається від міста аш-Шиза, і завершується характеристиками Ісфахана і міст Хузестана. Часто окремі описи Абу Дулаф пов'язує виразами на кшталт: «Я дійшов до …», «Ти прийдеш до …».[7] Деякі описувані в «Записці» місця Абу Дулаф невідомо, чи відвідав. Наприклад, він погано знав Дайлен і Хорезм, оскільки не дає про них детальну інформацію, а обмежується загальною короткою характеристикою, що різко контрастує з ґрунтовними описами добре знайомих йому місць.[5] Абу Дулаф намагається якомога менше говорити про себе і не описує майже ніяких побутових подробиць про свої поїздки; не повідомляє він також ніяких даних історичного, адміністративного, маршрутного або географічного характеру, які могли бути відомі з інших творів або офіційних джерел. Скупо і лаконічно він описує найбільш яскраві пам'ятки, які йому доводилося бачити, і, слідуючи своєму маршруту, вміло набирає яскраву мозаїку з описів рідкісних пам'ятників архітектури, дивовижних явищ природи і цікавих легенд.[8] Абу Дулаф описує столицю «китайського царства». Швидше за все, він побував в Китаї в так званий період П'яти династій і, швидше за все, відвідав один з північних столичних центрів країни, що знаходяться в трьох днях шляху від Великої китайської стіни. Описане їм місто, мало систему каналів, яка забезпечувала водопостачання і каналізацію, чітке планування паралельних вулиць, що сходяться до палацу, оборонні стіни, забезпечені воротами, тобто, цілком передає враження китайської міської архітектури.[9] Як і в інших арабських середньовічних джерелах, Абу Дулаф описує свою зустріч з «китайським царем» і докладну розмову з ним про вдачі і життя його царства. Мабуть, одним із перших авторів, він згадує про видобуток нафти в Баку і про легендарні каменерізи Фархад; він же з ризиком для життя сходить на г. Демавенд і викриває міф про Даххака.[7] Звертає увагу до покладів різних корисних копалин, що, за його словами, були пов'язані з вподобаними заняттями з фарамакологією та алхімією. Абу Дулаф вказує більш 40 родовищ копалин — золота, свинцю, ртуті, міді і багатьох інших.[10] У цьому ж зв'язку слід згадати про великий інтерес Абу Дулафа до мінеральних джерел і лікарським властивостям деяких рослин.[5] Також, Абу Дулаф наводить ряд легенд і переказів здебільшого на підставі усної народної традиції, розповіді про окремі цікаві явища природи, ряд відомостей історичного, економічного, історико-культурного та географічного порядку. Такий характер змісту «Другої записки». Велика насиченість цікавим, які часто ніде більше не зустрічається, і в основному достовірними матеріалами ставить її в число цінних джерел з історії та історичної географії Закавказзя, та Ірану.[11]
Географічні твори Абу Дулафа та їх дослідження
Опис подорожей Абу Дулафа, точніше уривки, збереглися тільки в «Муджам аль-Бульдан» Якута аль-Хамаві і в «Космографії» ал-Казвін. Повідомлення Абу Дулафа розповідають про не мусульманські країни і народи, а про тюркські племена Середньої і Центральної Азії, про Китай та Індію.[7] Історики такі як, Вюстенфельд, Шлецер, з пізніших Григор'єв, Бартольд, після досліджень, 1 записки, прийшли до висновку, що твір є зводом географічних уявлень, поширених в тогочасну епоху, в східній частині халіфату, про Китай, Середню Азію і Індію, до того ж не дуже вдало скомпільований і, ймовірно, тільки приписаний Абу Дулафу.[12] Відкриття, в 1923 р., в Мешхеді збірки географічних творів дало в розпорядження вчених оригінал опису подорожей Абу Дулафа. З'ясувалося, що воно являє два самостійних, але тісно пов'язаних один з одним твори; мабуть, від самого автора виходять їх заголовки — рісала («послання, записка») з порядковими номерами: перша і друга.[4] Уривки з «Другої записки» ставали відомими в науці в міру того, як видавалися ті великі компілятивні твори, в які вона увійшла по частинах, із зазначенням імені Абу Дулафа, або анонімно. На початку 40-х років П. К. Жузе підготував переклад витягнутих з «Географічного словника» Якута уривків, що містять відомості про Азербайджан і Кавказі взагалі. При редагуванні цих перекладів історик І. Ю. Крачковський використовував Мешхедський рукопис і встановив, що значна частина матеріалу Якута про Кавказ запозичена з «Другої записки» Абу Дулафа.[4] Хоча Якута приділяє дуже велику увагу повідомленнями Абу Дулафа і користується в словнику ними дуже часто, він не приховує свого недовір'я до повідомлень мандрівника. Згаданий уривок про місто аш-Шиза він закінчує словами, які задають тон усім його цитатами з Абу Дулафа (Jacut GW, III, стор. 361, 1-з)[5]:
"Каже нікчемний раб Аллаха, якому він потрібен, укладач цієї книги. Все це йде від Абу Дулафа Міссара Ібн Аль-Мухальхіля, поета, і я вільний від відповідальності за істинність цього, тому що з його слів розповідали і незвичайне, і брехливе. Я ж передав це так, як знайшов, а Аллах краще знає ".
У 1950—1951 рр. були зроблені перші кроки до видання «Другої записки»: підготовлений початковий варіант тексту з перекладом і примітками. Його виконали студенти кафедри арабської філології східного факультету Ленінградського державного університету, під керівництвом доцента В. І. Бєляєва.
«Ізлийтесь, криваві сльози…» — історичний аналіз касиди
На жаль, лише деякі його твори дійшли до наших днів. Серед них особливу увагу заслуговує його невелика поема з прославлянням так званого «племені Саса» — корпорації бродяг, жебраків і фокусників, що грала, очевидно, чималу роль в житті середньовічного арабо-мусульманського міста. « … Ізраїльтяни … море переходили …» — натяк на біблійну легенду, яка увійшла в Коран, про вихід євреїв з Єгипту. Рамадан — дев'ятий місяць мусульманського календаря, місяць посту. «Убитий Хусейн …» — одним з неодмінних правил поведінки шиїтів є постійне нагадування про четвертого сина «праведного» халіфа Алі-Хусейна, вбитого при Кербелі в 680 році. Осман — третій «праведний» халіф (644—656), убитий прихильниками Алі, розглядався шиїтами як узурпатор влади, тоді як ортодоксальні суніти вважали його владу законною. Існад — перерахування імен людей, які передавали хадис (священний переказ про вчинки і висловлювання пророка Магомета). Сеїд — так іменували мусульмаш, що ведуть своє походження від Магомета. «… Бранець Муїза ад-Дауля — Мути, халіф праведних» — насмішка над становищем халіфа в X столітті. Муті, який був іграшкою в руках Муіза ад-Дауля (936—949), представника іранської династії Буїдів, які встановили повну владу над Багдадом. За повідомленням джерел, Буїди тримали халіфів в повній убогості, і Муті навіть змушений був просити милостиню.[13]
Примітки
- ↑ а б VIAF — [Dublin, Ohio]: OCLC, 2003.
- ↑ Тезаурус CERL — Consortium of European Research Libraries.
- ↑ Абу Дулаф аль-Хазраджі
- ↑ а б в г д е http://www.vostlit.info/Texts/rus8/Dulaf/framepred.html
- ↑ а б в г д е Крачковский И. Ю., Избранные сочинения. Том 1(1955), (280—283)
- ↑ Сокращение книги о «памятниках» и чудеса царя могучего. Ал-Бакуви. Директ-Медиа, Москва, 2010 г. (130—131).
- ↑ а б в Журналь министерства Народного просвьщенія, СанктПитербургь, 1872 г. Об арабском путешественнике X века, Абу-Долефе, и странствовании его по Средней Азии, Григорьев В. В., (1-13).
- ↑ The Mediaeval Islamic Underworld, by Clifford Edmund Bosworth. Part one. (48-53).
- ↑ Архівована копія. Архів оригіналу за 6 серпня 2016. Процитовано 1 червня 2016.
{{cite web}}
: Обслуговування CS1: Сторінки з текстом «archived copy» як значення параметру title (посилання) - ↑ А. Л. Троицкая, Арго цеха артистов и музыкантов Средней Азии («Советское востоковедение», т. V, 1948.), (260—261).
- ↑ http://www.vostlit.info/Texts/rus8/Dulaf/frametext.html
- ↑ Abu Dulaf Misaris ben Mohalhal de itinere suo asiatico commentarius ed. C. Schlözer. Berlin, 1845.
- ↑ Арабская поэзия средних веков, Абашидзе И. В., Айтматов Ч., Москва, 1975 г. (434,733)
Література
- Арабская поэзия средних веков, Абашидзе И. В., Айтматов Ч., Москва, 1975 г. (ст.434,733)
- Крачковский И. Ю., Избранные сочинения. Том 1(1955), (ст.280-283).
- Журналь министерства Народного просвьщенія, СанктПитербургь, 1872 г. Об арабском путешественнике X века, Абу-Долефе, и странствовании его по Средней Азии, Григорьев В. В., (ст.1-13).
- The Mediaeval Islamic Underworld, by Clifford Edmund Bosworth. Part one. (ст.48-53).
- Сокращение книги о «памятниках» и чудеса царя могучего. Ал-Бакуви. Директ-Медиа, Москва, 2010 г. (ст.130-131).
- А. Л. Троицкая, Арго цеха артистов и музыкантов Средней Азии («Советское востоковедение», т. V, 1948.), (ст.260—261).
- Abu Dulaf Misaris ben Mohalhal de itinere suo asiatico commentarius ed. C. Schlözer. Berlin, 1845.
- http://www.vostlit.info/Texts/rus8/Dulaf/frametext.html