Бабченко Аркадій Аркадійович
Аркадій Бабченко | |
---|---|
рос. Аркадий Бабченко | |
![]() | |
Народився | 18 березня 1977 (47 років) Москва, РРФСР |
Громадянство | ![]() |
Місце проживання | ЄС |
Діяльність | журналіст |
Alma mater | Сучасна гуманітарна академіяd (1999) |
Знання мов | російська |
Заклад | Московский комсомолец, Армійський магазинd, Постскриптум[d] і Новая газета |
Magnum opus | Алхан-Юрт[d] |
Військове звання | старшина запасу |
Діти | дочка |
Нагороди | |
IMDb | ID 9876272 |
Сайт | m.facebook.com/babchenkoa |
|
Арка́дій Арка́дійович Ба́бченко (рос. Аркадий Аркадьевич Бабченко; 18 березня 1977, Москва, Російська РФСР) — російський журналіст, прозаїк, український волонтер у російсько-українській війні, активно співпрацює з естонським благодійнрим фондом SAB.UA[1]. Брав участь у складі Збройних сил РФ у двох російсько-чеченських війнах: у першій — як солдат строкової служби, у другій — за контрактом (звільнився у званні старшини запасу)[2].
2017 року, з початком репресій та переслідувань журналістів у Москві переїхав спершу до Чехії[3], а пізніше того ж року — до України[4].
29 травня 2018 року у ЗМІ з'явилась інформація, що Аркадія застрелили в його будинку в Києві[5][6][7]. Наступного дня на пресконференції СБУ, на якій був присутній і Аркадій, було оголошено, що це була спецоперація з викриття російської агентури[8].
Народився 18 березня 1977 року.
Його батько — Аркадій Лаврентійович Бабченко, інженер-конструктор, працював у Центральному конструкторському бюро важкого машинобудування (ЦКБ ВМ МО СРСР), проєктував кабель-щогли для космічних ракет, в 1996 році помер від інсульту[9]. Мати — Юлія Олександрівна Бабченко, вчителька російської мови та літератури[10]. Його дід — Лаврентій Федорович Бабченко, спадковий запорізький козак з-під Генічеська[11], який 1939 року воював на Халхин-Голі, був танкістом у Другій світовій війні, був тричі контуженим, помер 1980 року. Його бабуся — Олена Петрівна Купцова, єврейка, що працювала на котельні, померла у 1996 році[9].
У 1993 році закінчив школу та вступив до університету.[12] 1995 року, у віці 18 років, був призваний в армію, проходив службу на Північному Кавказі, служив у військах зв'язку, брав участь у першій чеченській війні. Демобілізувався 1997-го року без поранень та нагород[13].
Закінчив юридичний факультет Сучасного гуманітарного університету отримавши дипломом бакалавра юриспруденції з міжнародного права.
Після початку другої чеченської війни уклав контракт зі Збройними силами РФ і брав участь в «контртерористичній операції». Служив зв'язківцем, потім у піхоті, командиром розрахунку в гранатометному взводі. 2000 року демобілізувався у званні старшини гвардії. Звання «Старшина запасу» (рос. «Старшина запаса») використовує як нік у соцмережах.
Зайнявся журналістикою. Працював воєнним кореспондентом «Московського комсомольця», потім кореспондентом програми «Забытый Полк» (НТВ — ТВ6 — ТВС), співпрацював із численними газетами, журнали та передачами: «Крестьянская Россия», «Армейский магазин», «Посткриптум» та іншими.
Тимчасово залишив журналістику і кілька років пропрацював таксистом, після чого влаштувався у видання «Новая газета» воєнним кореспондентом, але через деякий час був звільнений. Як воєнний кореспондент брав участь у війні в Південній Осетії 2008 року. З січня 2009 знову працює у виданні «Новая газета» як спеціальний кореспондент. Видавав журнал «Искусство войны».
У 2012 році під час президентської виборчої кампанії в Росії проти Аркадія Бабченка було порушено кримінальну справу за публікацію в соцмережах з закликом до опозиційних сил почати протестні акції та страйки «за чесні вибори»[14].
2014-го Бабченко активно висвітлював події Революції гідності[13].
У грудні 2016-го Аркадій заявив, що не співчуває з приводу катастрофи російського військового літака Ту-154, де загинули російські військові, журналісти та артисти ансамблю ім. Александрова, які летіли вітати з Новим роком військовий контингент РФ у Сирії[15].
Критикує путінський режим, засуджує російську збройну агресію проти України. Через погрози був змушений покинути Росію і виїхав спочатку до Чехії[16], а з лютого 2017 жив у Києві, де зокрема вів програму «Prime: Бабченко» на телеканалі ATR. З серпня 2018 року є співведучим програми «Справа двох» на радіо «НВ»[17].
Згодом 3 листопада 2019 року Бабченко переїхав з України до Ізраїлю[18][19][20][21], пояснивши це тим, що він незадоволений результатами президентських виборів, де переміг Зеленський, з політикою якого він не згоден; переїзд до Ізраїлю Бабченко назвав «тимчасовою евакуацією» й зазначив, що у майбутньому планує повернутися жити в Україні[22][23][24][25]. Широку популярність здобула обіцянка Бабченка повернутися до Москви на танку «Абрамс». Згодом переїхав до Таллінну.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8e/Babchenko_and_Poroshenko_%281%29.jpeg/220px-Babchenko_and_Poroshenko_%281%29.jpeg)
29 травня 2018 року українські ЗМІ повідомили, що Аркадія було застрелено вдома на Микільсько-Слобідській вулиці в Києві, коли він вийшов до магазину. Керівник відділу комунікації у ГУ Нацполіції у Києві Оксана Блищик підтвердила смерть Бабченко у кареті швидкої від вогнепального поранення, пізніше в соцмережах було опубліковано фото та відеодокази[26][7][27][28][29]. 30-го травня на пресконференції СБУ було повідомлено операцію з запобігання замаху на життя Аркадія. Сам Бабченко також з'явився на брифінг. Операція тривала два місяці, сам Бабченко більше ніж місяць співпрацював з СБУ, про що знало лише дуже обмежене коло його найближчих родичів[30][31].
Під час брифінгу глава СБУ Василь Грицак повідомив, що вбивство Бабченка замовили російські спецслужби[32], і що СБУ вже затримала громадянина України «Г», завербованого російськими спецслужбами для вчинення терактів та вбивства 30 осіб[33]. За вбивство Бабченка організатори запропонували кілеру, колишньому учаснику АТО, 30 тис. $.
СБУ також повідомило, що український громадянин мав ще одне завдання від російських кураторів: нелегально закупити зброю та боєприпаси й створити в центральній Україні бази, де вони будуть зберігатися[34]. Президент України доручив надати Бабченку та його родині цілодобову охорону.[35]
27 серпня Шевченківський суд Києва оголосив у розшук В'ячеслава Пивоварника, якого було звинувачено в організації вбивства Бабченка. Його звинувачують у держзраді, фінансуванні тероризму, підготовці теракту, незаконне зберігання зброї та вибухівки. Обвинувальний акт проти було передано до суду в листопаді 2018 року[36].
Позиція Бабченка щодо Криму та ставлення до Путіна[37]:
«Оскільки я в Росії не підтримую всю цю шизофренію - я вважаю, що Крим однозначно український, що це агресія Росії проти України, що це одна з найбільш «ублюдочних» воєн в новітній історії - то, безумовно, я там не свій. Але і тут, в Україні, досить людей (їх, безумовно, менше), які кажуть «росіянин – відразу нафіг». І я це чую теж досить часто.»
«Володимир Путін - узурпатор, який захопив владу шляхом силового перевороту в 2012 році. Саме силового. Я наполягаю на цьому формулюванні. Хто був тоді в Москві, пам'ятає, як весь центр був забитий ОМОНом і військами.»
3 липня 2018 запропонував обміняти себе на ув'язненого у Росії українського режисера Олега Сенцова та інших українських політв'язнів[38].
Одружений, виховує доньку[39]. Крім того, родина Бабченків виховує шістьох прийомних дітей, юридичним опікуном яких є мати Аркадія[40].
Один з перших описав сучасні російські війни в художньому стилі. Книги Бабченка перекладено 16-ма мовами та видано у 22 країнах світу[41].
- Алхан-Юрт. — Яуза, 2006. — 480 с. — 7000 экз. — ISBN 5-87849-190-7.
- Десять серий о войне // Война и мир. М.: ОГИ; Независимая литературная премия «Дебют», 2002.
- Божий человек // Мы из ArtOfWar: Новая военная проза. М.: Андреевский флаг, 2005.
- Аркадій Бабченко. Війна. — К. : Book Chef, 2018. — 400 с. — ISBN 978-617-7559-54-1.
- One Soldier's War in Chechnya. N.Y.: Grove Press, 2007.
- One Soldier's War in Chechnya. L.: Portobello books, 2008.
- Argun // War and Peace: Contemporary Russian Prose. M.: Glas, 2006.
- Arkadi Babtschenko: Die Farbe des Krieges. Übersetzt von Olaf Kühl. Rowohlt Verlag, Berlin 2007, ISBN 978-3-87134-558-6
- Arkadi Babtschenko: Ein guter Ort zum Sterben. Übersetzt von Olaf Kühl. Rowohlt Verlag, Berlin 2009, ISBN 978-3-87134-641-5
- La guerra más cruel. Galaxia Gútenberg-Círculo de lectores, Barcelona 2008, ISBN 978-84-8109-762-7
Лауреат журналістських і літературних премій:
- Премія Спілки журналістів Росії «За мужність і професіоналізм»
- Премія «За мужність в літературі» в рамках премії «Дебют»
- Премії журналу «Новий світ» (двічі)
- Премія English PEN-Club
- Премія Frontline club
- Премія Артема Боровика за нариси «Війна і мир з примусу»
- Віргіл Танасе — румунський «викрадений» письменник
- ↑ Как мы откапывали Магирусы. site.ua (рос.). Процитовано 3 червня 2024.
- ↑ «То, что делал Ганди». Большое интервью Аркадия Бабченко. «Радіо Свобода». 30 травня 2018. Архів оригіналу за 3 жовтня 2022.
- ↑ Чому я виїхав з Росії. nv.ua. 27.02.2017. Архів оригіналу за 3 березня 2017. Процитовано 3 березня 2017.
- ↑ Священна війна Аркадія Бабченка. Архів оригіналу за 22 лютого 2018. Процитовано 23 лютого 2018.
- ↑ В Києві вбито військового журналіста. https://mil.in.ua/. Український мілітарний портал. 29 травня 2018. Процитовано 29 травня 2018.
- ↑ В журналіста Аркадія Бабченка стріляли, він помер. Архів оригіналу за 31 травня 2018. Процитовано 30 травня 2018.
- ↑ а б Застрелили Аркадія Бабченка: подробиці вбивства журналіста та чому це важливо - 24 Канал. 24 Канал. Архів оригіналу за 12 червня 2018. Процитовано 30 травня 2018.
- ↑ ЖУРНАЛІСТ БАБЧЕНКО — ЖИВИЙ, ВБИВСТВО ІНСЦЕНОВАНО. Архів оригіналу за 12 червня 2018. Процитовано 30 травня 2018.
- ↑ а б Про «пятый пункт» и пятую колонну. newtimes.ru. Архів оригіналу за 9 листопада 2019. Процитовано 9 листопада 2019.
- ↑ Приёмная мать из Москвы годами оформляет документы на детей. ОТР. 10 листопада 2013. Архів оригіналу за 2 березня 2020. Процитовано 30 листопада 2015.
- ↑ Перше інтерв'ю журналіста Бабченка після спецоперації (укр.), архів оригіналу за 24 лютого 2019, процитовано 9 листопада 2019
- ↑ «Проигравшим — горе». Аркадий Бабченко о своей жизни. Архів оригіналу за 9 листопада 2019. Процитовано 9 листопада 2019.
- ↑ а б Аркадія Бабченка вбили у Києві: біографія відомого журналіста - 24 Канал. 24 Канал. Архів оригіналу за 19 липня 2018. Процитовано 30 травня 2018.
- ↑ Rbc.ua. Аркадій Бабченко: біографія. РБК-Украина (укр.). Архів оригіналу за 27 червня 2018. Процитовано 27 червня 2018.
- ↑ У Києві вбили російського журналіста Бабченка – поліція Києва. Радіо Свобода (укр.). Архів оригіналу за 30 травня 2018. Процитовано 30 травня 2018.
- ↑ Кремль відреагував на інсценування СБУ вбивства Бабченка. Новое время. Архів оригіналу за 12 червня 2018. Процитовано 1 червня 2018.
- ↑ [[https://web.archive.org/web/20180918160742/https://nv.ua/ukr/radio/businessoftwo/novye-mify-rossii-pro-sbu-i-eko-katastrofa-v-krymu-subektivnye-itohi-nedeli-ot-arkadija-babchenko-i-jurija-matsarskoho--2494339.html Архівовано 18 вересня 2018 у Wayback Machine.] програма «Справа двох» на радіо «НВ»]
- ↑ Аркадій Бабченко повідомив, що виїхав з України. Російський опозиційний журналіст Аркадій Бабченко повідомив, що виїхав з України до Ізраїлю через півроку після обрання нового президента, як він пообіцяв раніше. Архів оригіналу за 16 травня 2021. Процитовано 16 травня 2021.
- ↑ Журналіст Бабченко виїхав з України: Пацан сказав, пацан зробив. Українська правда. 3 листопада 2019. Архів оригіналу за 16 травня 2021. Процитовано 29 травня 2021.
- ↑ Це тимчасова евакуація: Бабченко виїхав з України. Укрінформ. 3 листопада 2019. Архів оригіналу за 16 травня 2021. Процитовано 29 травня 2021.
- ↑ Російський журналіст Аркадій Бабченко виїхав з України. 24 Канал. 3 листопада 2019. Архів оригіналу за 16 травня 2021. Процитовано 29 травня 2021.
- ↑ Журналіст Аркадій Бабченко залишив Україну. Інтерфакс-Україна (укр.). Архів оригіналу за 3 листопада 2019. Процитовано 3 листопада 2019.
- ↑ Бабченко заявив, що покинув Україну. РБК-Украина (рос.). Архів оригіналу за 3 листопада 2019. Процитовано 3 листопада 2019.
- ↑ Відомий російський журналіст Аркадій Бабченко залишив Україну. www.unian.ua (укр.). Архів оригіналу за 3 листопада 2019. Процитовано 3 листопада 2019.
- ↑ Бабченко виїхав з України: що відомо про російського журналіста і про причини рішення. 24 Канал. Архів оригіналу за 7 листопада 2019. Процитовано 10 листопада 2019.
- ↑ Вбивство журналіста Аркадія Бабченко: всі новини, хроніка [Архівовано 30 травня 2018 у Wayback Machine.] // Ліга.net, 29 травня 2018 (рос.)
- ↑ Rbc.ua. У Києві вбили журналіста Аркадія Бабченко. РБК-Украина (укр.). Архів оригіналу за 27 червня 2018. Процитовано 27 червня 2018.
- ↑ Rbc.ua. З'явилися відео з місця вбивства Аркадія Бабченко. РБК-Украина (укр.). Архів оригіналу за 27 червня 2018. Процитовано 27 червня 2018.
- ↑ Rbc.ua. Аркадій Бабченко живий. РБК-Украина (укр.). Архів оригіналу за 27 червня 2018. Процитовано 27 червня 2018.
- ↑ Перше інтерв'ю Бабченка після інсценування його вбивства. Архів оригіналу за 12 червня 2018. Процитовано 1 червня 2018.
- ↑ УНН - Українські Національні Новини. facebook.com (укр.). Процитовано 30 травня 2018.
- ↑ Часто.нет.[недоступне посилання з грудня 2019]
- ↑ Бабченко - живий: СБУ інсценувала смерть журналіста, щоб затримати організаторів - Галицький Кореспондент. Галицький Кореспондент (укр.). 30 травня 2018. Архів оригіналу за 2 червня 2018. Процитовано 31 травня 2018.
- ↑ Бабченко живий!. Українська правда (укр.). Архів оригіналу за 24 червня 2018. Процитовано 31 травня 2018.
- ↑ Порошенко наказав цілодобово охороняти Бабченка з сім'єю. www.depo.ua (англ.). Архів оригіналу за 12 червня 2018. Процитовано 31 травня 2018.
- ↑ Суд дозволив затримати "організатора вбивства" Бабченка. РБК-Украина (рос.). Архів оригіналу за 30 січня 2022. Процитовано 27 серпня 2020.
- ↑ В Росії війна буде завжди, поки тут Путін. Дев'ять цитат Аркадія Бабченка. Архів оригіналу за 30 травня 2018. Процитовано 2 червня 2018.
- ↑ «Я готовий сісти за його життя»: Бабченко запропонував РФ обміняти себе на Сенцова [Архівовано 4 липня 2018 у Wayback Machine.] // Уніан, 03.07.2018
- ↑ Мене звуть Аркадій Аркадійович Бабченко [Архівовано 2 вересня 2014 у Wayback Machine.](рос.)
- ↑ Аркадій Бабченко виховував шістьох дітей. Україна молода. 30 травня 2018. Архів оригіналу за 2 червня 2018. Процитовано 30 травня 2018.
- ↑ Як Навальний [Архівовано 21 квітня 2013 у Wayback Machine.] // Автобіографія А. А. Бабченко в Живому Журналі
- Аркадій Бабченко на «Журнальному залі» [Архівовано 14 липня 2014 у Wayback Machine.](рос.)
— блог на LiveJournal
- Матеріали [Архівовано 27 березня 2014 у Wayback Machine.] Аркадія Бабченка в рамках благодійного проекту «Нужна Помощь.ру»
- Аркадий Бабченко: «Оружие не возьму больше никогда». BBC. 7 квітня 2008. Архів оригіналу за 30 жовтня 2012. Процитовано 4 вересня 2012.
- «Введение в мирную реальность. Военный корреспондент Бабченко о ситуации в Славянске и жизни после войны» [Архівовано 11 червня 2014 у Wayback Machine.], Українська правда. Життя
|
- Народились 18 березня
- Народились 1977
- Російські журналісти
- Російські прозаїки
- Російськомовні письменники
- Політичні біженці
- Уродженці Москви
- Українці Росії
- Росіяни України
- Таксисти
- Російські емігранти до України
- Учасники Першої чеченської війни
- Учасники Другої чеченської війни
- Блогери
- Блогери Росії
- Блогери України
- Військові кореспонденти