Тихий Олексій Іванович
Олекса Тихий | |
---|---|
![]() Олекса Тихий у молоді роки | |
Ім'я при народженні | Олексій Іванович Тихий |
Народився | 27 січня 1927 Їжівка, Краматорівський район, Артемівська округа, Українська Соціалістична Радянська Республіка, ![]() |
Помер | 5 травня 1984 (57 років) Перм, Російська РФСР, ![]() |
Поховання | Байкове кладовище |
Громадянство | ![]() |
Діяльність | мовознавство, педагогіка |
Відомий завдяки | дисидент |
Alma mater | Московський університет |
Знання мов | українська |
Нагороди | ![]() |
|
Оле́кса (Олексі́й) Іва́нович Ти́хий (27 січня 1927, хутір Іжевка, Костянтинівський район, Артемівська округа, Україна — 6 травня 1984, тюремна лікарня у м. Перм) — український дисидент, правозахисник,учитель, мовознавець-аматор, член-засновник Української гельсінської групи. Виступав на захист української мови і проти зросійщення Донбасу. Помер в ув'язненні.
Закінчив філософський факультет Московського університету[1].
У 1948 році вперше засуджений військовим трибуналом Сталінської (тепер Донецької) області за критику кандидата в депутати на 5 років позбавлення волі, але військовий трибунал Міністерства внутрішніх справ Українського округу замінив покарання на умовне.
У 1950-53 роках працював учителем логіки і психології у Новокостянтинівській семирічній школі Приазовського району Запорізької області. У 1953-54 роках працвював вчителем історії у селі Рубці (нинішнє село Рубці Лиманського району Донецької області - нове, сюди переселили старе село у 1958 році). У 1954-1955 роках - вчитель історії в Олексієвській середній школі Костянтинівського району, у 1955--1957 рр. - завуч Олексієво-Дружківської середньої школи робітничої молоді (обидві - у нинішньому селищі Олексієво-Дружкуівка Донецької області).
Заарештований у лютому 1957 року за листа, надісланого до ВР УРСР із протестом проти введення військ Варшавського договору в Угорщину та проти зросійщення Донбасу. 18 квітня 1957 року на закритому засіданні Сталінського обласного суду (від 1961 р. - Донецького) на підставі ст. 54-10 ч. 1 Карного кодексу УРСР «за антирадянську агітацію та пропаганду» засуджений на 7 років таборів і 5 років позбавлення громадянських прав. Термін покарання відбував у потьминських таборах і Володимирській тюрмі.
Після звільнення 15 лютого 1964 року Тихий, не маючи можливості працювати вчителем за фахом (історія, суспільствознавство), до 1957 р. працював у школі робітничої молоді вчителем математики (викладав також фізику, астрон омію і англійську мову), пізніше пальщиком, слюсарем, дефектоскопістом, пожежником. Водночас проводив велику роботу з укладання книги "Мова-народ" (про роль мови у житті народу) і словника покручів української мови, розробив «метод навчання без школи» (за домашніми завданнями). У своїх публіцистичних творах виступав за відродження української мови та національної культури на Донеччині.
У січні 1972 року Тихий надіслав до редакції газети «Радянська Донеччина» статтю «Роздуми про українську мову та культуру в Донецькій області», а на початку 1973 року — до Президії Верховної Ради УРСР листа під назвою «Думки про рідний донецький край»[2]. У 1974 року написав нарис «Сільські проблеми», в яких виступив проти процесу русифікації та на захист української мови. У листопаді 1976 року Тихий разом з М. Руденком, О. Мешко, П. Григоренком, Л. Лук'яненком, О. Бердником та іншими виступив членом-засновником однієї з найперших правозахисних асоціацій — Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод і підписав перші документи УГГ — «Декларацію Української громадської групи сприяння виконанню Гельсінських угод» та «Меморандум № 1».
Літературна і правозахисна діяльність Тихого стала причиною його другого арешту на початку лютого 1977 року. Справу Тихого було об'єднано зі справою Голови УГГ, колишнього секретаря парткому Спілки письменників України М. Руденка. У червні-липні 1977 року під час судового процесу («процес по справі Руденка-Тихого») в м.Дружківка (Донецької області) Олексія Тихого було звинувачено в «антирадянській агітації і пропаганді» та у «незаконному зберіганні зброї» (було підкинуто гвинтівку). 21 липня 1977 року оголошено вирок: за ст. 62 ч.2 КК УРСР Тихого позбавлено волі на 10 років з засланням на 5 років та за ст. 222 ч. І — на 3 роки; остаточно — 10 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії особливого режиму з засланням на 5 років. Суд визнав його «винятково небезпечним рецидивістом». Місцем покарання був табір особливого режиму ЖХ-385/1, с. Сосновка в Мордовії, звідки його етапували до лікарні в м. Нижній Тагіл, а пізніше перевели у табір особливого режиму ВС-389/36 в селі Кучино Чусовського району Пермської області.
На захист Тихого виступила організація Міжнародна амністія, а також визначні правозахисники Петро Григоренко, Андрій Сахаров, Левко Лук'яненко, Олександр Подрабінек та інші.
У березні 1980 року Тихого перевели у табір особливого режиму для політв'язнів у с. Кучино (Чусовський район Пермської області, Росія). Кілька разів оголошував голодування (найдовше — 52 дні). З 1981 року тяжко хворів. Помер 6 травня 1984 року в тюремній лікарні Пермі[1][3].
Постановою Пленуму Верховного суду УРСР від 7 грудня 1990 року вироки щодо Тихого скасовано і справу закрито «за відсутністю складу злочину».
19 листопада 1989 року трінні останки Олекси Тихого, Василя Стуса та Юрія Литвина були перевезені з Пермі і Пермської області і перепоховані на Байковому кладовищі в Києві (ділянка № 33).
Автор багатьох самвидавних праць, жодна з яких не була опублікована в СРСР до 1991 року. Підготував збірку висловлювань видатних людей про мову і її роль у житті народу "Мова-народ". В кінці 1976 року збірка була рекомендована Інститутом філософії АН УРСР до друку, але замість друку рукопис опинився в архівах КДБ. На суді влітку 1977 року проф. Ілля Стебун, зав. кафедрою української мови Донецького державного університету свідчив, що в книжці є "прихований антирадянський зміст". О.Тихий готував також словник слів-покручів в українській мові. Деякі праці О.Тихого були визнані антирадянською пропагандою і агітацією, що стало, побіч участі у Гельсінкській групі, причиною обвинувачення іі суворого вироку суду.
У 1982 р. у США у видавництві "Смолоскип" вийшла книжка: Олекса Тихий. «Роздуми». Укладена О.Тихим книга "Мова — народ" опублікована видавництвом "Смолоскип" у Києві у 2007 році (ISBN 966-8499-53-0). Творчий доробок О.Тихого зібраний і опублікований, поряд з багатьма іншими документами, у першому томі двотомника "Олекса Тихий: думки про рідний донецький край". - ТОВ "Поліграфічний будинок "Донеччина", Донецьк, 2012 (ISBN 978-966-2495-49-2). Другий том двотомника - "Олекса Тихий: у спогадах, роздумах, літературі" (там само, ISBN 978-966-2495-50-8).
- Мова — народ: Висловлювання про мову та її значення в житті народу / Упоряд. О.Тихий ; [Післямова О. Зінкевича]. — К. : Смолоскип, 2007. — 414, [1] с. : табл. — Імен. покажч.: с. 407—414.
- Тихий Олекса Іванович. Мова народу, доля людини: (пед. роздуми) / Олекса Тихий ; упоряд. Людмила Огнєва. — Дніпро: Всеукр. культур.-освіт. Асоц. гуман. педагогіки, 2018. — 154 с.: портр. — (Антологія гуманної педагогіки — Класична педагогічна спадщина України)
- Олекса Тихий. Словник мовних покручів / Олекса Тихий ; [упоряд. і ред. В. Овсієнко]. — Донецьк: Т-во ім. О. Тихого, 2009. — 107 с. : портр.
- Олекса Тихий [Текст]: [статті, листи, матеріали суд. справ, док. про діяльн.]: [у 2 т.] . — Донецьк: Донеччина, 2012. — Т. 1 : Олекса Тихий: думки про рідний Донецький край / [упорядкув.: Овсієнко В. В. та ін.]. — 2012. — 415, [24] с. : фотогр.
- Олекса Тихий [Текст]: [статті, листи, матеріали суд. справ, док. про діяльність]: [у 2 т.] . — Донецьк: Донеччина, 2012. — Т. 2 : Олекса Тихий: у спогадах, роздумах, літературі / [упоряд.: В. В. Овсієнко та ін.]. — 2012. — 367 с.
Тихий Олексій Іванович:
Сьогодні думаю: - 1) Я – українець. Не лише індивід, наділений певною подобою, умінням ходити на двох кінцівках, даром членороздільної мови, даром творити та споживати матеріальні блага. Я громадянин СРСР, і як "советский человек", і, передусім, як українець, я – "громадянин світу", не як безбатченко-космополіт, а як українець... Люблю свою Донеччину. Її степи, байраки, лісосмуги, терикони. Люблю і її людей, невтомних трударів землі, заводів, фабрик, шахт. Любив завжди, люблю і сьогодні, як мені здається, в годину негоди, асиміляції, байдужості моїх земляків-українців до національної культури, навіть до рідної мови...
- 2) Я – для того, щоб жив мій народ, щоб підносилась його культура, щоб голос мого народу достойно вів свою партію в багатоголосому хорі світової культури. Я – для того, щоб мої земляки-донбасівці давали не лише вугілля, сталь, прокат, машини, пшеницю, молоко та яйця. Для того, щоб моя Донеччина давала не тільки уболівальників футболу, учених-безбатченків, російськомовних інженерів, агрономів, лікарів, учителів, а й українських спеціалістів-патріотів, українських письменників, українських композиторів та акторів.
- 3) Я, очевидно, поганий патріот, слабодуха людина, бо, бачачи кривди рідного народу, примітивізм життя людей, усвідомлюючи гіркі наслідки сучасного навчання й виховання дітей, випадання з кола культурного розвитку мільйонів моїх одноплемінців, задовольняюся ситістю, маніловськими мріями, крихтами культури тільки для себе. І не маю ні мужності, ні волі активно боротися за розквіт національної культури на Донеччині, за прийдешнє.
Не біда, а вина кожного інтелігента, кожного, хто здобув вищу освіту, займає керівні посади, а живе тільки для натоптування черева, байдужий, як колода, до долі свого народу, його культури, мови.
В грудні 1997 року в Дружківці було створено Фонд пам'яті Олекси Тихого.
Указом Президента України № 937/2006 від 8.11.2006 р. за громадянську мужність, самовідданість у боротьбі за утвердження ідеалів свободи і демократії та з нагоди 30-ї річниці створення Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінкських угод Олекса Тихий нагороджений орденом «За мужність» І ступеня (посмертно)[4].
26 січня 2007 року відбулося урочисте відкриття пам'ятної дошки, присвяченої Олексі Тихому в місті Дружківка, та пам'ятної стели на подвір'ї школи № 14 в смт Олексієво-Дружківці Донецької області, де Тихий навчався у 1940-ві роки, а потім й викладав.[5]
16 травня 2007 року в Донецьку, вперше на обласному рівні, в приміщенні Донецької обласної філармонії відбувся великий меморіальний захід з нагоди 80-річчя від народження, 23-ї річниці його загибелі, а також презентації виходу з друку книги «Олекса Тихий. Мова — народ. Висловлювання про мову та її значення в житті народу». Ініціатором та організатором заходу була Донецька обласна організація Всеукраїнського Товариства «Просвіта» ім. Тараса Шевченка за участю обласної бібліотеки ім. Крупської, Донецького національного та Слов'янського державного педагогічного університету.[6]
У травні 2007 року при ДОО ВУТ «Просвіта» імені Тараса Шевченка, у вигляді тематичного об'єднання почало роботу Донецьке обласне товариство імені Олекси Тихого. Голова — Євген Олексійович Шаповалов.
У 2008 році за результатами міського конкурсу «10 знаменитих дружківчан», що проводився міськими газетами «Наша Дружківка» та «Дружківка на долонях» Олексу Тихого визнали найвідомішим дружківцем [Архівовано 9 листопада 2017 у Wayback Machine.].
Товариством ім. Олекси Тихого за сприянням ДОО ВУТ «Просвіта» імені Тараса Шевченка, Донецького осередку Союзу Українок, редакцій газет «Наша Дружківка», «Провінція», видаються книги, та брошури про Тихого, та з його статтями. Так у 2007—2009 роках вийшли 5 книг з серії «Хто ж такий Олекса Тихий?», 2008 рік книжка «Не можу більше мовчати». У 2009 році нарешті побачив світ довгоочікуваний «Словник мовних покручів», матеріали до якого Тихий збирав майже все життя.
Починаючи з 2007 року ДОО ВУТ «Просвіта» імені Тараса Шевченка, у якому тематичним об'єднанням діє товариство Олекси Тихого, проводяться щорічні «Олексини читання», у яких беруть участь учні старших класів загальноосвітніх шкіл Донеччини, студенти, молоді педагоги. Переможці читань преміюються поїздкою до Києва.
Проводилися велопробіги під девізом «Стежками Олекси Тихого». У 2011 році велопробіг організовувала Костянтинівська райдержадміністрація.
У 2010 році, за сприянням Товариства О. Тихого, вийшли книжки Олекси Тихого «Шевченко про мову» і «Думки про виховання». До 85-ти річчя зі дня народження Тихого Донецькою ОДА, під редакцією Василя Овсієнка, готується до друку двотомник до якого включені як статті самого Олексія Івановича, так і свідчення про нього видатних людей.
У 2012 році у приміщенні Донецької обласної філармонії з участю представників влади, народних депутатів, науковців і громадськості відбувся урочистий захід з нагоди виходу двотомника "Олекса Тихий: думки про рідний Донецький край". Двотомник видано за кошти обласного бюджету, тому у продаж він не надходив, а розсилався за визначени спископ одержувачів, включаючи родину О.Тихого.
У 2016 році Український інститут національної пам'яті в рамках відзначення 83-х роковин Голодомору в Україні вніс його ім'я до проєкту «Незламні», як відзначення на державному рівні 15 видатних людей, що пройшли через страшні 1932—1933 роки та змогли реалізувати себе[7].
Вулиці, названі на честь Олекси Тихого, існують в кількох населених пунктах України. Проспект Олекси Тихого — проєкт проспекту, що з'єднає п'ять міст Донецької області: Слов'янськ, Краматорськ, Дружківку, смт Олексієво-Дружківку та Костянтинівку.
27 січня 2017 року на державному рівні в Україні відзначено ювілей — 90 років з дня народження Олекси (Олексія) Тихого (1927—1984), правозахисника, політв'язня радянського режиму, поета, мовознавця, педагога, члена Української гельсінської групи.[8]
У листопаді 2019 року в Києві вулицю Виборзьку перейменовано на честь Олекси Тихого.[9]
З 16 березня 2020 року в Києві станцію швидкісного трамваю «Польова» перейменовано на станцію «Олекси Тихого».[10]
- Бажан О. Г. Тихий Олексій Іванович [Архівовано 2 лютого 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 88. — ISBN 978-966-00-1359-9.
- Віктор Жадько. Некрополь на Байковій горі. — К., 2008. — С. 199, 231—234, 237, 238, 278.
- Віктор Жадько. У пам'яті Києва: столичний некрополь письменників. — К., 2007. — С. 308.
- Віктор Жадько. Український некрополь. — К., 2005. — С. 308.
- Віктор Жадько. Байковий некрополь. — К., 2004. — С. 153, 155.
- Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. — Париж — Нью-Йорк : Молоде життя, 1955—1995. — ISBN 5-7707-4049-3.
- Письменники української діаспори: Донбаський вимір / [упоряд. В. А. Просалова]. — Донецьк : Східний видавничий дім, 2010. — 336 с.
- Світлична Н. О. Єретик Олекса Тихий // Світличний І. О. Світлична Н. О. З живучого племені Дон Кіхотів / Упоряд. Коцюбинська Н., Неживий О. — К.: Грамота, 2008. — С. 597—600. — ISBN 978-966-349-128-8.
- Постаті. Нариси про видатних людей Донбасу. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2011. — 216 с.
- Хто ж такий Олекса Тихий? [Текст]. — Дружківка: [б. в.], 2008 .- [Кн. 1]: [Статті, спогади, роздуми] / [ред.-уклад. Фіалко Є. Б.]. — 2008. — 40 с.
- Хто ж такий Олекса Тихий? [Текст]. — Дружківка: [б. в.], 2008 . — Кн. 2 : «У нерівній борні». «Левку, чи ти чув тост: Хай живе москаль на Україні?». «Батьківщина, я підношу тобі життя своє!» / Левко Лук'яненко ; Донец. обл. т-во ім. О. Тихого Донец. обл. орг. «Просвіта» ім. Т. Шевченка. — 2009. — 40 с.
- Хто ж такий Олекса Тихий? [Текст]. — Дружківка: [б. в.], 2008 . — Кн. 4 : Що таке Українська Гельсінська Група? Документи суду над О. Тихим і М. Руденком. Спогади видатних людей про Олексу Тихого / Донец. обл. т-во ім. О. Тихого, Донец. від. Союзу українок ; [упоряд.: В. Овсієнко та ін.]. — 2009. — 68 с.
- Хто ж такий Олекса Тихий? [Текст]. — Дружківка: [б. в.], 2008 . — Кн. 5 : Повідомлення із «Хроники текучих событий». Повідомлення із «Вісника репресій в Україні». Лист-звернення МА з приводу голодівки О. Тихого / [В. Овсієнко та ін.] ; Донец. обл. т-во ім. О. Тихого, Донец. від. Союзу українок. — 2009. — 36 с.
- Шановська, О. А. Загиблі, але нескорені борці за свободу і гідність (Олекса Тихий, Юрій Литвин, Валерій Марченко, Василь Стус) / О. А. Шановська // Наук. пр. іст. ф-ту Запоріз. нац. ун-ту. — 2018. — Вип. 51. — С. 87-97.
- Яновська Людмила. Годинник Олекси Тихого // Урядовий кур'єр. — 2012. — № 206. — 9 листоп. — С. 7.
- ↑ а б Олекса Тихий на Olexa.org.ua. Архів оригіналу за 5 березня 2016. Процитовано 6 лютого 2015.
- ↑ Битва за схід України. Що треба знати про Донецьк, Луганськ та Харків. The Village Україна. 15 листопада 2023. Процитовано 24 січня 2024.
- ↑ Олекса Тихий. Справжній донецький українець. Архів оригіналу за 6 лютого 2015. Процитовано 6 лютого 2015.
- ↑ Указ Президента України № 937/2006 від 8 листопада 2006 року «Про відзначення державними нагородами України засновників та активістів Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінкських угод». Архів оригіналу за 29 вересня 2018. Процитовано 2 квітня 2022.
- ↑ Слово Просвіти. Пам'ятник Олексі Тихому в Олексієво-Дружківці. Архів оригіналу за 13 квітня 2016. Процитовано 25 січня 2011.
- ↑ Донеччина шанує Олексу Тихого. Великий меморіальний захід з нагоди 80 річча від народження[недоступне посилання]
- ↑ У 32 країнах запалять свічки пам'яті про жертв Голодомору в Україні. Архів оригіналу за 27 листопада 2016. Процитовано 26 листопада 2016.
- ↑ Постанова Верховної Ради України від 22 грудня 2016 року № 1807-VIII «Про відзначення пам'ятних дат і ювілеїв у 2017 році». Архів оригіналу за 16 листопада 2018. Процитовано 6 лютого 2018.
- ↑ Столичну вулицю Виборзьку перейменували на честь відомо дисидента – Depo.ua. www.depo.ua (укр.). Архів оригіналу за 28 грудня 2019. Процитовано 28 грудня 2019.
- ↑ З 16 березня зупинку швидкісного трамваю «Польова» перейменовано на станцію «Олекси Тихого». Архів оригіналу за 17 березня 2020. Процитовано 17 березня 2020.
- Олекса Тихий: донецький вчитель, захищав українську мову і тому став ворогом для СРСР/ Ген українців • 33 студія
- Василь Овсієнко. Тихий Олекса Іванович. Спогади
- Тихий Олексій Іванович — Дисидентський рух в Україні
- Фонд пам'яті Олекси Тихого [Архівовано 12 лютого 2006 у Wayback Machine.]
- Открой для себя Олексу Тихого // Наша Дружковка [Архівовано 24 липня 2015 у Wayback Machine.]
- Двічі зеку з Донецька — вічна слава! ФОТО [Архівовано 24 липня 2015 у Wayback Machine.]
- Олекса Тихий — голос українського Донбасу [Архівовано 15 лютого 2022 у Wayback Machine.]. Сайт
- Юрій Литвин, Василь Стус, Олекса Тихий: герої боротьби за свободу України / Українські дисиденти
Помилка Lua у Модуль:External_links у рядку 56: assign to undeclared variable 'link'.
- Народились 27 січня
- Народились 1927
- Померли 5 травня
- Померли 1984
- Поховані на Байковому кладовищі
- Кавалери ордена «За мужність» I ступеня
- Персоналії:Дружківка
- Засновники Української Гельсінської Групи
- Дисиденти
- Українські правозахисники
- Українські політв'язні
- Учасники протестного голодування
- Українські мовознавці
- Українські письменники Донецької області
- Репресовані в СРСР
- Випускники Московського університету
- Уродженці Дружківки
- Українські радянські дисиденти
- Люди, на честь яких названо вулиці
- Учасники проєкту «Незламні»