Дірсеу
![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Особисті дані | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Повне ім'я | Дірсеу Жозе Гімараеш | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Народження | 15 червня 1952 | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Куритиба, Бразилія | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Смерть | 15 вересня 1995 (43 роки) | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Ріо-де-Жанейро | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Зріст | 170 см | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Вага | 68 кг | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Громадянство | ![]() | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Позиція | півзахисник | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Інформація про клуб | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Поточний клуб | завершив кар'єру | |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Професіональні клуби* | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Професіональні клуби (футзал) | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Національна збірна | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
| ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
* Ігри та голи за професіональні клуби | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
Дірсеу Жозе Гімараеш (порт. Dirceu José Guimarães, більш відомий як Дірсеу (порт. Dirceu), нар. 15 червня 1952, Куритиба — пом. 15 вересня 1995, Ріо-де-Жанейро) — бразильський футболіст, що грав на позиції півзахисника. Вважався одним із найталановитіших[1][2][3][4] і найсильніших бразильських футболістів своєї епохи.[3][4][5][6]
З свою кар'єру гравця, яка тривала 27 років, грав у складі 17 клубів із шести країн — Бразилії («Корітіба», «Ботафогу», «Флуміненсе», «Васко да Гама», «Бангу»), Мексики («Америка» та «Атлетіко Юкатан»), Іспанії («Атлетіко»), Італії («Верона», «Наполі», «Асколі», «Комо», «Авелліно», «Еболітана», «Беневенто»), США («Маямі Шаркс») та Туреччини («Анкараспор»), що є одним із найбільших показників у світі серед футболістів його рівня. Виступав також у складі двох італійських футзальних клубів — «Болонья» та «Джампаолі» з Анкони. За схильність до частої зміни клубів в Італії отримав прізвисько «Циган» (італ. lo Zingaro).[7][8] У Бразилії також отримав прізвиська «Мурашка» (порт. la formiga) за велетенську працелюбність і витривалість на футбольному полі, а також «Метелик» (порт. la farfalla).[9][10] Тривалий час виступав також у національній збірній Бразилії, у тому числі на трьох чемпіонатах світу. У складі збірної був бронзовим призером та володар Бронзового м'яча чемпіонату світу 1978 року. На батьківщині став також триразовим переможцем чемпіонату штату Ріо-де-Жанейро та дворазовим переможцем чемпіонату штату Парана.
Клубна кар'єра
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/be/US_Avellino_1986-87_-_Walter_Schachner_e_Dirceu.jpg/200px-US_Avellino_1986-87_-_Walter_Schachner_e_Dirceu.jpg)
Народився Дірсеу в Куритибі у 1952 році. Розпочав заняття футболом із 10 років. Його батько працював робітником на взуттєвій фабриці, і також грав у футбол на аматорському рівні на позиції захисника та постійно підтримував сина у заняттях футболом, аж до допомоги в організації турнірів з футболу серед дитячих команд. Мати Дірсеу була власницею бару в Куритибі, і він тривалий час допомагав їй у роботі.[9][11] Дірсеу розпочав виступи за юнацьку команду «Корітіби» із 1965 року. У 1968 році молодого футболіста запросили до першої команди, і клуб тривалий час не виплачував йому зарплатню. На виправдання клубу про відсутність грошей юний футболіст відповідав, що він вважає за честь грати за команду з рідного міста.[9][11] У 1970 році призивався на військову службу[9], наступного року повернувся до «Коритиби». Дебютував Дірсеу в команді у товариському матчі проти болгарського клубу ЦСКА з Софії[12], а перший свій м'яч забив у ворота «Атлетіку Паранаенсе» 6 лютого 1972 року на 39 хвилині гри чемпіонату штату Парана з футболу.[13] Дірсеу зі своєю рідною командою двічі поспіль (у 1971 і 1972 роках) вигравав чемпіонат штату Парана, взявши участь у 57 матчах чемпіонату.
У 1973 році здібного півзахисника помітили у клубі «Ботафогу» з Ріо-де-Жанейро, у якому на той час грав також відомий у минулому футболіст збірної Бразилії Жаїрзіньйо. Із ним Дірсеу часто ділив кімнату на базі команди, а досвідченіший Жаїрзіньйо в значному ступені навчав молодшого колегу навичкам гри.[9][11]
У 1976 році Дірсеу отримав запрошення від одного із найсильніших клубів Ріо цього часу — «Флуміненсе». У цьому клубі на той час грала ціла компанія відомих бразильських футболістів — Роберто Рівеліно, Едіньйо, Карлос Альберто.[9][12] У цій компанії Дірсеу уперше виграв Лігу Каріока вже у перший рік перебування у «Флуміненсе». У 1977 році футболіст стає гравцем клубу «Васко да Гама», у якому також підібрався сильний склад гравців — Роберто Динаміт, Орландо Песанья та інші сильні гравці. У цій команді Дірсеу також став переможцем Ліги Каріока в перший же рік перебування в команді. У 1978 році, після чемпіонату світу, «Васко-да-Гама» за 600 тисяч доларів поступається правами на Дірсеу мексиканському клубу «Америка». Проте у одному із найсильніших мексиканських клубів бразилець не зумів здобути нових титулів, і за рік покинув Мексику.[9][12]
1979 року уклав контракт з клубом «Атлетіко».[12] Перший рік у складі іспанського клубу зіграв 24 матчі, у яких відзначився 5 забитими м'ячами. У другому сезоні відзначився 9 забитими м'ячами у 28 зіграних матчах, а іспанський клуб став третім призером Прімери. У третьому сезоні в Іспанії не зумів зіграти на повну силу у зв'язку із операцією на мигдаликах та розтягненням м'язів[9], хоча й у цьому сезоні відзначився 4 забитими м'ячами у 32 матчах чемпіонату, але клуб цього разу зайняв лише 8 місце у першості.
У 1982 році Діррсеу вирішив змінити клуб. Він мав пропозиції від кількох італійських команд, включно з Ромою, де вже виступав його співвітчизник і партнер по збірній Фалькао, але у зв'язку із закриттям трансферного вікна зумів укласти контракт із скромнішою «Вероною».[9] Хоча тренер веронців Освальдо Баньйолі не дуже бажав приходу Дірсеу в клуб[10][14][15][16], але прихід бразильця значно пожвавив закупівлю сезонних абонементів на матчі клубу.[16][17] Хоча з приходом до лав «Верони» Дірсеу гра команди значно посилилась, клуб зайняв 4 місце у чемпіонаті[18] та кваліфікувався до Кубку УЄФА, а у фіналі кубку лише в додатковий час у повторній грі поступилась «Ювентусу»[19], головний тренер команди не бачив місця в основному складі для Дірсеу. Футболіст отримує запрошення від клубу з півдня Італії — «Наполі», із яким підписує контракт на три роки загальною сумою 450 тисяч доларів[20], а «Верона» отримує 375 мільйонів лір компенсації за перехід гравця.[21] У неаполітанському клубі Дірсеу зіграв за сезон 30 матчів у Серії А, візначився 5 забитими м'ячами та допоміг клубу уникнути вильоту в нижчий дивізіон.[9][10] Але керівництво клубу вирішило посилити склад команди зірковими аргентинцями Дієго Марадоною та Даніелем Бертоні, що змусило Дірсеу покинути «Наполі», оскільки за тогочасними правилами у клубах серії А не могло бути більше 2 іноземних гравців. Клуб вимушений був виплатити Дірсеу компенсацію в розмірі 500 мільйонів лір (близько 462 тисяч доларів США).[10][22] Дірсеу вирішує продовжити свою кар'єру в іншому клубі серії А — «Асколі».[23] Але в цій команді Дірсеу виступав також лише протягом одного сезону, і вимушений був покинути команду після конфлікту з президентом клубу Костантіно Роцці.[10] «Асколі» вибув до серії В, а Дірсеу відбув до Північної Італії, де підписав контракт із клубом із Ломбардії «Комо»[24], та був тепло зустрінутий фанатами клубу.[25] У новій команді Дірсеу не відразу зумів налагодити стосунки з партнерами[10][25], але новий тренер команди Ріно Маркезі довіряв бразильцю[26], і це принесло свої плоди — 30 січня 1986 року «Комо» переграє іменитий «Ювентус» із рахунком 1:0.[27] Проте після закінчення сезону Дірсеу стає гравцем іншої команди серії А — «Авелліно». У цій команді бразильський півзахисник також грав лише протягом одного року, і, згідно точки зору частини журналістів, це був найкращий рік його виступів у Італії.[10] Після тривалих виступів за кордоном у кінці 1987 року повертається у свій колишній клуб «Васко да Гама», яким керував відомий тренер Себастьян Лазароні. Із клубом Дірсеу утретє виграє Лігу Каріока, а після виграшу чемпіонату штату нетривалий час грає у команді другого дивізіону США (ASL) «Маямі Шаркс», яким керував його старий друг Карлос Альберто Торрес.[28]
у 1989 році Дірсеу вирішує повернутись грати до Європи. Але цього разу він підписав угоду з напіваматорською командою з четвертого італійського дивізіону «Еболітана» з міста Еболі. Причиною цього було близьке знайомство із президентом клубу.[9] Із приходом Дірсеу та його колишнього партнера по «Флуміненсе» Рубена Галаксе значно зросла популярність місцевої команди, вболівальники якої мріяли про вихід у серію С, хоча навіть досвід Дірсеу не допоміг команді вийти до третього дивізіону.[12] У 1991 році Дірсеу переходить до складу іншого нижчолігового італійського клубу — «Беневенто» з однойменного міста.[12][28], а 25 вересня 1991 року організовує свій прощальний матч у Неаполі.[29] За рік Дірсеу покинув «Беневенто», і грав у італійських футзальних клубах «Болонья» та «Джампаолі» з Анкони[12], проте без особливого успіху.[2] Пізніше, у 1993 році, Дірсеу повертається у великий футбол, граючи в турецькому клубі «Анкараспор».
Останнім професійним клубом Дірсеу став «Атлетіко Юкатан», який грав у другому мексиканському дивізіоні, у якому вже досвідчений бразилець дебютував у січні 1995 року[30], де і закінчив свою футбольну кар'єру прощальним матчем на стадіоні «Халіско» у Гвадалахарі у присутності 50 тисяч глядачів.[28]
Після закінчення футбольної кар'єри Дірсеу вирішив повернутись до Бразилії. За тиждень після приїзду на батьківщину, 15 вересня 1995 року, повертаючись із тренувальної гри у футбол разом із своїм італійським другом Паскуале Саціо, на власному автомобілі потрапив у аварію в районі Ріо-де-Жанейро Барра-да-Тіжука. Під час аварії відбулось лобове зіткнення автомобіля Дірсеу з іншою машиною, яка значно перевищила швидкість. Після зіткнення автомобілів Дірсеу та його італійський друг загинули на місці аварії.[9][10][28]
Виступи за збірну
У 1972 році головний тренер олімпійської збірної Бразилії Маріо Загалло запросив Дірсеу до команди, яка готувалась до Олімпіади, що проходила у Західній Німеччині.[10][31] Але бразильська збірна виступила на турнірі невдало — двічі програла збірним Ірану (0:1) і Данії (2:3) та зіграла внічию (2:2) з угорською збірною, та посіла останнє, четверте місце в групі, припинивши боротьбу за олімпійське «золото».[32] На цьому турнірі Дірсеу двічі відзначився забитими м'ячами — у ворота данської та угорської збірних. Усього, з урахуванням товариських матчів, Дірсеу зіграв за олімпійську збірну 12 матчів, у яких тричі відзначився забитими м'ячами.[31]
1973 року Маріо Загалло, який очолив і національну збірну, вперше запросив Дірсеу до головної команди країни. Перший матч у складі національної збірної Дірсеу зіграв 13 червня 1973 року у Відні проти збірної Австрії. У 1974 році головний тренер включив Дірсеу до складу команди на чемпіонат світу 1974 року. На цьому турнірі Дірсеу зіграв у 4 матчах, у яких забитими м'ячами йому не вдалось відзначитись.[33] Команда Бразилії вийшла до другого групового турніру, але після поразки від збірної Нідерландів вимушена була продовжити боротьбу лише за третє місце на турнірі, але й у матчі за «бронзу» поступилась збірній Польщі 0:1.[10][31]
У 1978 році новий головний тренер національної збірної Клаудіо Коутіньйо запросив Дірсеу до збірної, що готувалась до участі в чемпіонаті світу в сусідній Аргентині.[11] Дірсеу розглядався Коутіньйо як основний гравець середини поля. Дірсеу зіграв майже усі контрольні матчі збірної перед першістю світу. під час самого чемпіонату він практично постійно знаходився на полі, лише у матчі зі збірною Швеції вийшовши на заміну на 81 хвилині матчу.[34] У 7 проведених на турнірі матчах Дірсеу відзначився 3 забитими м'ячами. Хоча збірна Бразилії стала єдиною командою на тогорічному чемпіонаті світу, яка не програла жодного матчу, внаслідок формули розіграшу турніру вона зайняла лише третє місце, поступившись у другому груповому турнірі майбутнім переможцям — аргентинцям — лише по різниці забитих і пропущених м'ячів, та обігравши у матчі за третє місце італійців 2:1. Головний тренер збірної Кутіньйо оголосив бразильців «моральними чемпіонами світу»[31], хоча для футболістів це було й невеликою втіхою. Для самого Дірсеу втіхою стало вручення йому Бронзового м'яча чемпіонату світу, як третього футболіста турніру, після Маріо Кемпеса і Паоло Россі.[31][35][36] У цьому ж році Дірсеу був визнаний третім футболістом Південної Америки після Кемпеса та аргентинського воротаря Убальдо Фільйоля.[37]
У 1982 році новий тренер збірної Бразилії Теле Сантана знову запросив Дірсеу до складу команди на чемпіонату світу в Іспанії. Проте цього разу Дірсеу вже не був основним гравцем команди, і зіграв на чемпіонаті лише перший тайм матчу зі збірною СРСР, після чого був замінений на Пауло Ізідоро.[31][38] На цьому чемпіонаті збірна Бразилії вибула з подальшої боротьби після другого групового турніру, поступившись у видовищному матчі збірній Італії 2:3 після хет-трику Паоло Россі. Причиною цієї поразки багато оглядачів називали те, що у Бразилії збірну вже заздалегідь назвали переможцями першості, що негативно вплинуло на гравців. Сам Дірсеу також поділяв цю думку.[9]
у 1986 році Теле Сантана, який знову очолив бразильську збірну, запросив Дірсеу до складу збірної, що готувалсь до чемпіонату світу 1986 року[31], який був перенесений з Колумбії до Мексики. Проте 15 травня 1986 року Дірсеу на тренуванні збірної отримав травму[1][39], та був замінений на молодого Едівальдо.[1] Це пошкодження в результаті завадило футболістові стати другим після Пеле бразильцем, який зіграв на чотирьох чемпіонатах світу поспіль.[1][10] Після цього Дірсеу більше не викликався до складу збірної. Усього у національній збірній Дірсеу зіграв у 30 офіційних матчах, у яких відзначився 7 забитими м'ячами, а з урахуванням неофіційних матчів він зіграв у головній бразильській збірній 44 матчі, у яких забив 7 м'ячів.
Особисте життя
У сім'ї Дірсеу, крім самого футболіста, були ще брат і дві сестри. Дірсеу одружився у 1977 році, його дружину звали Ванія. Його старший син, як і сам футболіст, носив ім'я Жозе Дірсеу.[9] У футболіста було троє синів, а у момент загибелі його дружина була на сьомому місяці вагітності.[10][28]
Вшанування пам'яті
У 2001 році новозбудований стадіон у місті Еболі в Італії, на якому грає команда «Еболітана», а команда із вищих італійських дивізіонів «Салернітана» використовує як свою тренувальну базу, отримав ім'я «Стадіо Комунале Дірсеу Хосе Гімарайнш» на честь Дірсеу. Це ім'я вибрали вболівальники місцевого клубу в пам'ять про Дірсеу, який тривалий час жив у Еболі, і який вважається найсильнішим футболістом місцевої команди за весь час її існування.[12][28]
Перебування в Україні
У червні 1989 року Дірсеу відвідав Київ, де взяв участь у прощальному матчі Олега Блохіна, у якому грав у складі збірної світу та на 56 хвилині матчу відзначився забитим м'ячем у ворота збірної СРСР, ворота якої захищав Станіслав Черчесов.[40]
Титули і досягнення
- Переможець Ліги Паранаенсе: (2):
- «Корітіба»: 1971, 1972
- Переможець Ліги Каріока (3):
- «Флуміненсе»: 1976
- «Васко да Гама»: 1977, 1988
3 місце на чемпіонаті світу: (1):
- Володар «Бронзового м'яча» третього гравця чемпіонату світу 1978 року
- Третє місце в опитуванні Футболіст року в Південній Америці: 1978
Посилання
![]() | |
---|---|
![]() |
СССР-Звезды Мира 3-3 (1989). Прощальный матч Олега Блохина. 28 июня 1989 року. на YouTube // ArmeniA Hay. 1 листопада 2011 року. |
![]() |
Dirceu - 20 goals in Serie A (Verona, Napoli, Ascoli, Como, Avellino 1982-1987) на YouTube // FZisback4football. 26 січня 2014 року. |
![]() |
Jugada y gol de Dirceu en un At Madrid-Sevilla. Liga 79-80 на YouTube //
Siempre atlético. 20 жовтня 2010 року. |
![]() |
Golazo de Dirceu на YouTube // footballmas. 12 листопада 2011 року. |
- Статистика виступів у змаганнях під егідою ФІФА. (англ.)
- Статистика виступів на сайті national-football-teams.com (англ.)
- Профіль футболіста на sambafoot (англ.)
- Профіль футболіста на mediotiempo.com (ісп.)
- Профіль футболіста на mamvs.narod (англ.), (рос.)
- Профіль футболіста на сайті footballplayers.ru (рос.)
Примітки
- ↑ а б в г Leonardo Coen (25 березня 1986). E tra le lacrime Dirceu e Cerezo tornano a casa. La Repubblica. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ а б Fabio Maccheroni (16 листопада 1999). La promessa di Rubei: "Bnl, ti daro' lo scudetto". Il Corriere della Sera. Процитовано 2015.
- ↑ а б 'DIRCEU-HERNANDEZ, CAMPIONI TRISTI MA PER ME ASCOLI E' COME MADRID'. La Repubblica. 4 листопада 1984. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ а б Verona, una lezione alle «grandi» Si sogna 28 anni dopo Bagnoli. Corriere del Veneto. 22 жовтня 2013. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Andrea Masala (8 грудня 2003). Il Brasile urla: «Sei forte Kakà». La Gazzetta dello Sport. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Fabio Maccheroni (16 листопада 1999). La promessa di Rubei: "Bnl, ti daro' lo scudetto". Il Corriere della Sera. Архів оригіналу за 18 листопада 2015. Процитовано 2015.
- ↑ LO ZINGARO RICOMINCIA DALL'INTERREGIONALE (італ.). La Repubblica. 29 жовтня 1988. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Dirceu, Josè (італ.).
{{cite web}}
: Cite має пустий невідомий параметр:|autor=
(довідка) - ↑ а б в г д е ж и к л м н п р Dirceu. Storiedicalcio.altervista.org. 10 жовтня 2015.
- ↑ а б в г д е ж и к л м н Emanuela Audisio (22 лютого 1986). 'C'eravamo troppo amati senza calcio alla Pelé'. La Repubblica. Процитовано 10 жовтня 2015.
- ↑ а б в г Emanuela Audisio (22 лютого 1986). 'C'eravamo troppo amati senza calcio alla Pelé'. La Repubblica. Процитовано 10 жовтня 2015.
- ↑ а б в г д е ж и Dirceu morreu prematuramente (порт.)
- ↑ primeiro gol de Dirceu (порт.)
- ↑ Matteo Dalla Vite (22 вересня 2006). Bagnoli: "Palermo, puoi farcela". La Gazzetta dello Sport. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Fabio Monti (16 грудня 2004). Gli allenatori nascono a centrocampo. Il Corriere della Sera. Процитовано 2015.
- ↑ а б Alberto Costa (11 листопада 2006). Bagnoli: «Il calcio di oggi? Brutto come la mia Milano». Il Corriere della Sera. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Fabio Monti (3 грудня 2004). Gli allenatori nascono a centrocampo. Il Corriere della Sera. Архів оригіналу за 18 листопада 2015. Процитовано 2015.
- ↑ Italy Championship 1982/83html (англ.)
- ↑ Coppa Italia 1982/83[недоступне посилання з липня 2019] (англ.)
- ↑ Franco Rossi (7 липня 1984). Anche Bertoni a Napoli Selvaggi all'Udinese. La Repubblica. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ NO DELLA CREMONESE DIRCEU RIMARRA' DISOCCUPATO D'ORO. La Repubblica. 31 серпня 1984. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Per Dirceu liquidazione miliardaria. La Repubblica. 15 вересня 1984. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Gianni Mura (14 листопада 1984). Ma non si vive di solo Maradona. La Repubblica. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Franco Rossi (15 червня 1985). Chi aiuta la Juve rimasta senza gol?. La Repubblica. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ а б SI RADUNA IL COMO 'E' DIRCEU LA GUIDA'. La Repubblica. 16 липня 1985. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Massimo Moscardi (15 січня 2002). Il Cabrini venuto dalla Cina fa sognare i tifosi del Como. Il Corriere della Sera. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Che brutta notte per il Milan e la Juve. La Repubblica. 30 січня 1986. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ а б в г д е Brasileiros no Calcio: Dirceu (порт.)
- ↑ OGGI A NAPOLI UN GRAN GALA PER DIRCEU. La Repubblica. 25 вересня 1991. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Dirceu a 42 anni ritorna a giocare. Il Corriere della Sera. 30 грудня 1994. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ а б в г д е ж Ponta Dirceu é o paranaense que mais Copas jogou (порт.)
- ↑ XX. Olympiad Munich 1972 Football Tournament (англ.)
- ↑ Dirceu. Sporting heroes (англ.)
- ↑ Матчи сборной Бразилии в 1978 году (рос.)
- ↑ World cup 1978. (англ.)
- ↑ FIFA Awards. Rsssf.com. 21 січня 2011. Процитовано 20 жовтня 2011. (англ.)
- ↑ South American Player of the Year 1978 (англ.)
- ↑ Протокол матчу (англ.)
- ↑ LOBANOVSKI NUOVO CT DELL'URSS. Repubblica. 14 травня 1986. Процитовано 12 жовтня 2015.
- ↑ Бенефис под перестройку (рос.)
- Народились 15 червня
- Народились 1952
- Померли 15 вересня
- Померли 1995
- Футболісти на літніх Олімпійських іграх 1972
- Гравці збірної Бразилії з футболу
- Гравці чемпіонату світу з футболу 1974
- Бразильські футболісти
- Бразильські футзалісти
- Гравці чемпіонату світу з футболу 1978
- Гравці чемпіонату світу з футболу 1982
- Футболісти «Корітіби»
- Футболісти «Ботафогу»
- Футболісти «Флуміненсе»
- Футболісти «Васко да Гама»
- Футболісти «Америки» (Мехіко)
- Футболісти «Атлетіко» (Мадрид)
- Футболісти «Верони»
- Футболісти «Наполі»
- Футболісти «Асколі»
- Футболісти «Комо»
- Футболісти «Авелліно»
- Футболісти «Маямі Шаркс»
- Футболісти «Бангу»
- Футболісти «Еболітани»
- Футболісти «Беневенто»
- Футболісти «Османлиспора»
- Футболісти «Венадоса»
- Бразильські футбольні легіонери
- Футбольні легіонери в Мексиці
- Футбольні легіонери в Іспанії
- Футбольні легіонери в Італії
- Футбольні легіонери у США
- Футбольні легіонери в Туреччині
- Уродженці Куритиби
- Померли в Ріо-де-Жанейро
- Загинули в автомобільних аваріях