Хрещатик, 13-17
Хрещатик, 13-17 | |
---|---|
![]() | |
50°26′56″ пн. ш. 30°31′25″ сх. д. / 50.44894409002777280° пн. ш. 30.52375031002777916° сх. д.Координати: 50°26′56″ пн. ш. 30°31′25″ сх. д. / 50.44894409002777280° пн. ш. 30.52375031002777916° сх. д. | |
Країна | ![]() |
Розташування | Київ |
Тип | будівля житловий будинок[d] і пам'ятка архітектури[d] |
Стиль | сталінська архітектура[d] і ретроспективізм |
Архітектор | Добровольський Анатолій Володимирович і Приймак Борис Іванович |
Початок будівництва | 1948 |
Побудовано | 1951 |
![]() | |
![]() |
Житлові будинки № 13 і 17 — житловий комплекс на Хрещатику в Києві, зведений у стилі радянського ретроспективізму з елементами українського бароко[1].
Рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів № 49 від 21 січня 1986 року будинки № 13 і 17 внесені до реєстру пам'яток архітектури (охоронні номери 161 і 162)[2].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/e/e1/%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B0%D1%82%D0%B8%D0%BA_%282020-06-24%29.jpg/350px-%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B0%D1%82%D0%B8%D0%BA_%282020-06-24%29.jpg)
Комплекс розташований на садибах, які первісно мали номери 21, 23 і 25. Станом на 1882 рік ділянка № 21 належала доктору Фрідріху Мерінгу, згодом продана банку. Власниками сусідньої ділянки були Миколай Попов, Єлизавета Попова й О. Баскаков. Ділянкою № 25 володів Мартин Штифлер і його син Альфред, який продав її страховому товариству[3].
У вересні 1941 року середмістя підірвали радянські диверсанти. Хрещатик до кінця 1940-х лежав у руїнах. Перед архітекторами поставили завдання забудувати найважливішу магістраль Києва. Її реконструкція розпочалась з будинків № 13 і 17, які звели у 1948—1951 роках за проєктом Олександра Власова, Анатолія Добровольського, Бориса Приймака, Олександра Малиновського. 1953 року спорудили житлові будинки № 23 і 27 і будівлю Міністерства лісового господарства УРСР (№ 30), 1954 року — будинок № 25 і, нарешті,1958 року завершили головпоштампт (№ 22)[4][5].
У будинку № 17 мешкав головний архітектор Києва Анатолій Добровольський. Про це нагадує бронзова меморіальна дошка, встановлена на колоні з боку Пасажу.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/12/%D0%9C%D0%B0%D0%B9%D0%B4%D0%B0%D0%BD_%282018-08-22%29.jpg/250px-%D0%9C%D0%B0%D0%B9%D0%B4%D0%B0%D0%BD_%282018-08-22%29.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/80/%D0%94%D0%B5%D0%BA%D0%BE%D1%80_%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B0%D1%82%D0%B8%D0%BA_17.jpg/250px-%D0%94%D0%B5%D0%BA%D0%BE%D1%80_%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B0%D1%82%D0%B8%D0%BA_17.jpg)
Будинку зі шпилем (№ 13/2) відводилась роль лаштунків панорами майдану, перспектива якого мала завершуватися висотним будинком (тепер — готель «Україна»). Водночас у професійних часописах звертали увагу на ліву частину вулиці, що тягнеться до сучасної Європейської площі. Архітектори наголошували на необхідності чіткого і суворого вирішення в одному стилі забудови і благоустрою цієї ділянки[6]. Однак у наслідок розпочатої в 1955 році боротьби з надмірностями в архітектурі проєкт не реалізували. Готель на майдані залишився без вежі, а будинок № 7/11, який мав стати «близнюком» будинку № 13, реалізували у спрощеному стилі.
Комплекс будинків зведено обабіч Пасажу. Перед входом до нього утворений глибокий курдонер з проїздом. Будинок разом із Пасажем становить єдиний архітектурний комплекс[7].
Будівлі зведені із цегли. Мають вальмові дахи із червоної черепиці, залізобетонні або армокерамічні перекриття. На фасадах — світла керамічна рельєфна плитка. Будівля оздоблена також сірим гранітом[8].
Фасади оформлені у стилі ретроспективізму з елементами українського бароко. В оздобленні вбачають також іспанські мотиви[9].
Одразу після спорудження комплекс піддали критиці. Як недолік називали перевантаження архітектури зайвим декором і механічне сполучення різних стилів. Масивний граніт нижньої частини дисонує з керамічними стінами будинку верхніх ярусів. Від цього псується загальне враження від архітектури комплексу[10].
Наріжний будинок № 13/2 з вежою і шпилем, за задумом архітекторів, мав підкреслювати напрям центральної магістралі і спрямовувати до затишної вулиці Архітектора Городецького[7].
Складається з восьми- й семиповерхового об'ємів. Наріжжя акцентовано трикутними фронтонами, обелісками й увінчана шпилем. Нижня частина підкреслена арковими вікнами. Тут містилась перукарня.
Будівля горизонтально розчленована на кілька ярусів. Нижній ярус з боку Хрещатика — торговельні приміщення з великими вітринами — оздоблено гранітом. Другий ярус на рівні другого–п'ятого поверхів завершений карнизом з довгим по периметру балконом. Верхній ярус прикрашений тричвертєвими колонами з облицюванням з орнаментальних керамічних кахлів. Вони увінчуються керамічними шишками. Горищні вікна прикрасили фігурними фронтонами у стилі українського бароко[1].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/02/%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B0%D1%82%D0%B8%D0%BA_17_%282019100%29.jpg/170px-%D0%A5%D1%80%D0%B5%D1%89%D0%B0%D1%82%D0%B8%D0%BA_17_%282019100%29.jpg)
Будинок № 17 коротший. Споруда виділяється з-поміж забудови реконструйованого після Німецько-радянської війни Хрещатика виразним силуетом й архітектурним необароковим декором. Зокрема бароковим фронтоном прикрашені горищні вікна.
Будівля так само, як і № 13/2, розчленована на кілька ярусів. Торговельний ярус оздоблений гранітом. Другий ярус завершений карнизом з довгим по периметру балконом. На верхньому ярусі — тричвертєві колони з орнаментальними кахлями[1].
Після обвалу порталу Київського головпоштамту в серпні 1989 року міська влада наказала демонтувати аркову лоджію з боку метро «Хрещатик».
Між будинками розпланований курдонер. Шестиповерхову конструкцію з арковим проїздом прибудували до Пасажу, неокласичної будівлі початку XX століття. Торці споруд добудовані двоярусними арковими лоджіями, призначеними для літніх кав'ярень[11].
- Панорама
-
Краєвид 1938 року: будинки зі старою нумерацією 21, 23 і 25 (ліворуч)
-
Краєвид 2019 року: будинок № 13/2 (ліворуч)
- Декор
-
Комплекс будинків № 13/2 (зі шпилем) і 17
-
Іспанський мотив. Курдонер перед входом з аркою до Пасажу
-
Українське необароко. Горищні вікна будинку № 17 із бароковими фронтонами
- ↑ а б в Звід пам'яток історії та культури України, 2011, с. 1858.
- ↑ Хрещатик. Путівник по культурній спадщині Києва // Електронний каталог пам'яток. Архів оригіналу за 4 жовтня 2019.
- ↑ Список власників на Хрещатику (1882-1914). Архів оригіналу за 5 лютого 2020.
- ↑ Проблема просторової композиції Хрещатика, 1952, с. 13.
- ↑ Звід пам'яток історії та культури України, 2011, с. 1857.
- ↑ Проблема просторової композиції Хрещатика, 1952, с. 14.
- ↑ а б Матушевич А. Хрещатик, 1950, с. 107.
- ↑ Звід пам'яток історії та культури України, 2011, с. 1857-1858.
- ↑ ТОП будівель сталінського ампіру
- ↑ Проблема просторової композиції Хрещатика, 1952, с. 16.
- ↑ Звід пам'яток історії та культури України, 2011, с. 1857, 1862.
- Гаврилюк Лариса, Кілессо Сергій та інші. Комплекс житлових будинків, в якому проживали відомі діячі науки і культури // Звід пам'яток історії та культури України. Київ: С — Я / П. Тронько та ін. — К. : «Українська енциклопедія» імені Миколи Бажана, 2011. — Т. 1, ч. 3. — С. 1857—1860.
- Сєвєров М. Проблема просторової композиції Хрещатика // Вісник Академії Архітектури УРСР. — 1952. — № 1. — С. 13-17.
- Матушевич А. Хрещатик. — К. : Видавництво Академії архітектури Української РСР, 1950. — 116 с.
|
|
|