Стечка
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/Bosniangraves_bosniska_gravar_februari_2007_stecak_stecci3.jpg/250px-Bosniangraves_bosniska_gravar_februari_2007_stecak_stecci3.jpg)
Стечка (босн., серб. і хорв. Stećak, серб. кир. Стећак, множ. босн., серб. і хорв. Stećci, серб. кир. Стећци) — назва для монументальних середньовічних надгробків, які розкидані по Боснії та Герцеговині, і прикордонних частинах Хорватії, Чорногорії і Сербії. За оцінками, в межах сучасної Боснії та Герцеговини знаходяться близько 60 тисяч, а решта 10 тисяч знаходяться в Хорватії (4400), Чорногорії (3500) і Сербії (2100), на більш ніж 3300 ділянках з більш ніж 90 % у поганому стані.[1][2]
З'явившись у середині XII століття, з першої фази у XIII столітті, надгробки досягли свого піку в XIV-му та XV-му столітті, перш ніж зникли під час османським завоюванням Боснії та Герцеговини на самому початку XVI-го століття.[1] Вони були спільною традицією для послідовників боснійської, католицької і православної церков,[3] і часто пов'язані з автохтонними волохами, [4] однак оригінальна етнічна та релігійна приналежність все ще не визначена. [5] Епітафії на них в основному написані на босанчиці, що вийшла з ужитку. Одна з найбільш збережених колекцій цих надгробків називається Радимля, на захід від Столаця в Боснії та Герцеговині.[2]
Стечки увійшли до Світової спадщини ЮНЕСКО у 2016 році. Вона включає в себе 4 000 стечек у 28 некрополях — з них 22 з Боснії та Герцеговини, два з Хорватії, три з Чорногорії та три з Сербії.[6]
Етимологія
Саме слово є контракційною (редукованою) формою більш старшого слова *stojećak, яке походить від південнослов'янського дієслова stajati (укр. стояти) [7] Воно буквально означає «висока, стояча річ». [8] В Герцеговині вони також називаються mašeti / mašete (італ. massetto означає «великий камінь», або тур. meşhet/mešhed, що означає «надгробок для загиблого героя» [nb 1]), у Центральній і Західній Боснії як mramori / mramorje / mramorovi («мармур»), в Сербії та Чорногорії, як «usađenik» («садіння»). На написах стечок їх називають bilig («позначка»), kamen bilig (кам'яна марка), kâm / kami / kamen («камінь»), hram («храм»), zlamen («знак»), kuća («будинок»), raka («яма»), greb / grob («могила»). [9][8][10][11] В 1495 році вони були названі kamy («камені»).[12][13]
Хоча під назвою stećak маються на увазі високі монолітні стоячі камені (тобто форми sanduk і sljemenjak ), в 20 столітті слово stećak було прийнято в науці як загальний термін, у тому числі для надгробних плит (тобто ploče ). [7] [14] Вихідне посилання на слово stećak само по собі є невизначеним і, здається, сучасним винаходом, оскільки його можна простежити лише з записки Івана Кукулевича-Сакцинського 1851 року, [15] словника Вука Караджича 1852 року (у першому виданні 1812 року цей термін не існував), хоча він і сам себе суперечив, оскільки простолюди з Загвозда називали їх starovirsko («старої віри»), [16] словник Богослава Шулека 1860 року, і так далі, [17], тоді як академічні словники згадують його тільки з 1956/58. [18] Вважається, що цей термін звичайно використовувался в Східній Герцеговині і в районі Старого Влаху в Сербії. [16] До самого початку 20-го століття існували розбіжності у термінології, і деякі вчені пропонували загальні терміни, такі як nadgrobni biljezi («надгробна позначка») і mramorje («мармур»). [7]
Термін stećak є незвичайним в регіональних діалектах і без етіологічної цінності, [8] і семантично неправильним і суперечливим, оскільки походить від дієслова «стояти», тоді як надгробки, до яких воно відноситься переважно лежать, а інший підтип стовпів і хрестів — переважно вертикальний. Цей вертикальний або стоячий підтип не становить навіть 5 % від загальної кількості стечок; в оригінальних написах на стечках їх найчастіше називають kami (що означає «камінь» незалежно від форми), тому деякі вчені запропонували термін kamik (множ. kamici ) для всіх форм надгробків, тоді як stećak означав би тільки вертикальний підтип. [19] Термін kamik ближче до вихідного значення, а іноді його використовують замість stećak у професійній літературі. [20]
Ділянка з стечками або народні назви кладовища демонструють повагу та захоплення їх розмірами, віком або уявленнями: Divsko groblje («гигантське кладовище»), Mašete («великі камені»), Mramori / Mramorje («мармурові блоки»), Grčko groblje («грецьке кладовище»), Tursko groblje («турецьке кладовище»), Kaursko groblje («гяурське кладовище»). [21][6]
Характеристики
Визначення
![Стечки в некрополі Радимля](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/Radimlja_pobliz_Stolce%2C_nejvetsi_nekropole_stecku_v_BaH1.jpg/250px-Radimlja_pobliz_Stolce%2C_nejvetsi_nekropole_stecku_v_BaH1.jpg)
Вони характерні для території нинішньої Герцеговини, центральної Боснії, Подринья (басейн річки Дрина) і Далмації (особливо на південь від річки Цетина) і деяких частин Чорногорії, Косово і Західної Сербії, Посавини і північно-західної Боснії. [22]
Стечки описуються як горизонтальні та вертикальні надгробки, зроблені з каменю, з плоскою або двосхилою поверхнею, з або без постаменту. [23] [22] Спільна класифікація була встановлена Дмитром Сергієвським у 1952 році, який розділив їх на лежачі та стоячі стечки. [24] Наразі систематизація не завершена. За словами Шефіка Бешлагича, існує сім основних форм: плита, скриня, скриня з постаментом, гребінь/фронтон, гребінь/фронтон з п'єдесталом, стовп і хрест; [25], в той час як за Ловреновичем в Радимля є дев'ять типів: плита, плита з п'єдесталом, скриня, скриня з постаментом, висока скриня, висока скриня з постаментом, саркофаг (тобто гребінь/фронтон), саркофаг з постаментом [24]
Наприклад, у Боснії і Герцеговині, за даними ЮНЕСКО, «було виявлено близько 40 тисяч скринь, 13 тисяч плит, 5500 гостроверхих надгробків, 2500 стовпів/обелісків, 300 хрестоподібних надгробків та близько 300 надгробків невизначеної форми. З них більш ніж 5000 мали різьблені прикраси».[11]
Хронологія, встановлена Маріаном Венцелем передбачає, що вони розвинулися з надгробних плит, найдавніша датується 1220 роком (перша, можливо, була зведена в середині XII століття[1]), монументальні виникли десь близько 1360 року, з візуальними зображеннями навколо 1435—1477 років, виробництво закінчилось близько 1505 року. [26] [27] Однак деякі вважають, що воно тривало до кінця XVI століття, з рідкими прикладами, які тривали до XVIII сторіччя. [28] Стечки у вигляді скринь ( sanduk ) і гребнє-/сідлоподібні ( sljemenjak ), здається, не з'явилися до середини або кінця XIV століття (1353—1477 [29]), а дві основні форми, що залишилися — вертикальний стовп ( stup ) і хрест ( krstača / križina ) не раніше середини XV століття. У випадку останнього, на вертикальні або стоячі форми міг впливати nišan — вертикальний монолітний камінь на вершині мусульманських (турецьких) могил, що вже з'явився наприкінці XIV століття в завойованих частинах Македонії та Сербії. [22] [30] Ця форма переважно зустрічається в Сербії та східній Боснії. [28]
Початковий етап їх розвитку, який включав прості лежачі плити або стільниці, не є специфічним для даного регіону, але має широке західно-середземноморське походження, і як термін stećak (що означає форму скрині або гребня) вводить в оману для всіх форм надгробків. Плити були характерні для свого роду поховання у західно-середземноморському світі XIV—XV століттях, який мав особливий спосіб виробництва і орнаментації на Балканах, налаштований відповідно до майстерності каменяра та мікрооточення. [31] [32] Пам'ятники з датами вказують, що спочатку вони були зроблені для феодальної знатті, а пізніше цю традицію прийняли і корінні волохи, які майже виключно будували їх з середини XV століття. [33][34]
Декорування
Частина стечек (384 [37]) має написи, в основному на босанчиці, деякі на глаголиці і латиниці. У мові є деякі архаїчні фрази, що характерні для ікавиці, хоча у кінці рефлексією ять, що характерна для ієкавиці. [38] Написи можна умовно розділити на: релігійні фрази, описи героїчної смерті, інформацію про померлого, інформацію про родичів померлого та обставини смерті, відомості лише з особистим ім'ям (іноді з ім'ям коваля-учня), моральні (або релігійні) уроки. [39] Деякі пронизливо нагадують про мудрість і смертність, передають страх смерті, більше тривоги, ніж спокію.[35]
Найбільш помітною особливістю є їхні декоративні мотиви, грубо поділені на шість груп, що доповнюють один одного: соціальні символи, релігійні символи, зображення посмертного коло, фігуральні образи, явні орнаменти та мотиви, що важко класифікувати (переважно символічні, геометричні або пошкоджені). [40] Деякі з них залишаються таємничими донині; спіралі, аркади, розети, виноградні листи та плоди, лілія, зірки (часто шестикутні) і півмісяць. Фігуральні образи включають процесії оленей, коней, танцю коло, полювання, лицарські турніри, і, найвідоміше, образ чоловіка з піднятою правою рукою, можливо, в жесті вірності. [27][41]
Ряд візуальних зображень на надгробках не може бути спрощено інтерпретовано як реальні сцени з життя, а символічне пояснення все ще розглядається наукою. [42] Щит на надгробках, як правило, з поперечиною, півмісяцем і зіркою, не може бути гербом, а стилізовані лілії не використовується в геральдичному сенсі. На одній стечці показаний прив'язаний лев і над ним крилатий дракон. Вже в 1979 році історик Хаджіяхич зауважив, що вершники не їдуть з поводом, але (якщо не полюють), їхні руки вільні і вказують на небо, що означає можливе культове значення. [43] У 1985 році Мая Мілетич відзначила символічний і релігійний характер сцен на стечках. [44] Всі «сцени життя» вважаються частиною церемоніалу.[45] Кілька вчених прийшли до висновку, що мотиви, а також традиції посмертного культу корінних народів, [46] показують спадкоємність старого балканського дохристиянського символізму доісторичного часу та автохтонних романізованих племен іллірійцв (тобто волохів) [47] Алойз Бенац зазначив, що відображення самотнього коня зі змією, а також самотнього оленя з птахом, символізують душу померлого, що йде в інший світ, такі зображення схожі на артефактах япидів [48]. Іллірійський бог Медавр описується як такий, що їздив на конях і з коп'єм. [49]
З усіх тварин найбільш представлені олені, і в основному вони зустрічаються на стечках в Герцеговині. [50] Згідно з Драгославом Срейовичем, поширення християнства не спричинило зникнення старого культу і віри в священних оленів. [51] Венцель вважав, що він веде померлого до підземного світу. [42] Шефік Бешладжич синтезував репрезентацію оленів: колись у супроводі птаха (часто на спині або рогах), хреста або лілії, часто показують серію оленів або ланей, а також з луком і стрілою, собакою і мисливцем(цями) зі списом або мечем (часто на коні). Це відображається в сценах мисливства, а також у деяких коло процесіях, які очолює чоловік, який їде на олені. [52] Зустрічаються сцени, де олені спокійно наближаються до мисливця, або олені з величезними розмірами і рідкими рогами. [44] Більшість зображень «полювання на оленів» повернуті на захід, який мав символічне значення для смерті і потойбічного світу. У численних мисливських сценах тільки один олень поранений (стечка має деякі аномалії), що свідчить про нереальне значення. В мистецтві Стародавнього Риму, Парфії, державі Сасанідів тварини, на яких полювали, смертельно поранені, а олені є лише одними з багатьох тварин, тоді як на стечках — він є єдиною твариною, на якую полюють. [53]
Мотиви процесій kolo (всього 132 [54]) вздовж оленя, і специфічний напрямок танцю, хоча який і не завжди легко розпізнати, показують, що це посмертний танець. З урн япидів аж до сучасних жінок у Боснії і Герцеговині та Чорногорії, танці співчуття відтворюються у західному напрямку [42] до заходу сонця. У Східній Боснії і Герцеговині так зване Ljeljenovo kolo , [nb 2] з ljeljen (місцева назва для jelen (оленя)), що має на увазі jelenovo kolo , яке танцюють, роблячи ворота піднятими руками і лідер кола намагається витягнути всіх танцівників кола через них, поки коло не заплутається, після чого, граючи в протилежному напрямку, поки коло не розплутається. Його походження в посмертному ритуалі, що направляє душу в інший світ і сенсі оновлення життя. [45]
Величезний регіональний, але рідкий (зазвичай тільки одна) розподіл на кладовищі, в основному в центрі або в певному помітному положенні хрестоподібних стечок ( križine ), і їх орнамент півмісяця і зірок, може означати позначку кладовища до конкретної (язичницької) релігійної приналежності. Символізм Місяця і зірок (Сонця), який часто зустрічається на них, можна простежити до поєднання язичницьких і християнських вірувань, [57] гексаграма представляє планету Венеру (у слов'янській міфології під назвою Даника) і з Місяцем може означати «астральний шлюб», [58] або навіть мітраїзм, який має старі вірування маздакизму, що мертве тіло подорожує на Місяць, а душа на Сонце, [59], тоді як деякі розглядають зв'язок між астральними символами з положенням небесних тіл під час смерті померлого. [60]
Школи
Їх вирізали kovač / klesar (ковалі, муляри, у значенні латинського faber , «майстер» [40]), тоді як написи, ймовірно, як шаблон, були складені dijak / pisar (учнями, писарями). До цих пір відомі 33 особистих імен мулярів, серед яких найбільш помітним є Грубач завдяки якості і тому, що він був і муляром, і писарем. Він зробив чотири стечки в Болюні і чотири стечки в Оплічічі поблизу Столаця. [61] Найбільш помітним писарем був Семорад, який також працював навколо Столаца. Вважається, що муляри вивчали ремесло в Далмації та Рагузі, а у них — інші у глибинці. [62]
Стечки були переважно вирізані з величезних блоків, переважно з вапняку. Близькість кар'єру була найбільш значущою для розташування кладовища. Деякі з них важать більше 29 тонн, і вважають, що вони були перевезені конями або волами, а найважчі — з допомогою полозок та плоских колод. Вони розміщувалися безпосередньо над ямою, часто в напрямку захід-схід, тому так були поховані й померлі. Здається, що це було пов'язане з шляхом Сонця по небу і було важливим, щоб мертві спостерігали за сходом Сонця. [63]
Стечки в Боснії і Герцеговині можна умовно розділити на дві школи каменярів: герцеговинська (саркофаги з аркадами, образні сцени, багатство мотивів) і східно-боснійські (саркофаги у вигляді шале, квіткові мотиви). [64] Лідируючу позицію мали школи на території Герцеговини, з центром навколо Столаця, в районі Требінє і Білечі, Гацько і Невесинє. Четверта майстерня була в районі Коніца, а п'ята навколо Лиштиці. Центр каменярства у Західній Боснії знаходився між Купресом і Дувно, в Центральній Боснії навколо Травника, а в Східній Боснії — чотири майстерні, одна між Кладанем, Оловом і Ільяшем, друга біля Зворника, третя в Лудмері, і четверте біля Рогатиці. [65]
У Хорватії, мабуть, були дві майстерні, одна в Цисті-Великій, і друга в Чепикуче. [62] Місцева характеристика стечек на території навколо річки Цетина — рідкісні деталізація, з яких лише 8-10 % мають просте декорування. [66] [67] Стечки з верхньої Цетини менше за розміром, а за типом і стилем вони відносяться до тих, що походять з Книна та Ливно. Ті, що походять з середньої течії Цетини є більш монументальними. [68] Стечки з оригінальними плитами були знайдені в селі Бителич, які прикрашені ідентичним геометричним орнаментом, який не знаходили ні в Далмації, ні в Боснії і Герцеговині, проте за характером орнаменту і обробки поверхні вважається, що може відноситись до кількох пам'ятників біля церкви Святого Петра в Никшичі, Чорногорія. [66][69]
У Чорногорії один центр міг існувати біля Никшича, другий — у Плєвлі. За словами Бешлагича, у Сербії, схоже, не було жодних специфічних центрів, а мулярі прибули з Боснії та Герцеговини. [62]
Походження
Існують різні і досі непереконливі теорії про їх культурно-мистецьку, релігійну та етнічну приналежність. [70] [5] Згідно з загальною тезою, особливо представленою Бешлагичем, стечки є оригінальним боснійсько-герцеговинським культурно-мистецьким середньовічним феноменом. [71] Деякі вчені як Мілован Гавацці (1978) вивчали набагато ширший контекст, і розглядали їх зв'язок з мегалітичною традицією регіону та Євразії з доісторичного та сучасного періоду. [72] Деякі вчені вважали, що форма скрині могла бути натхнена романськими і готичними будинками з прибережних міст, в той час як форма гребня середньовічними християнськими саркофагами або місцевими боснійськими дерев'яними будинками. [28] Встановлено, що вони в основному пов'язані з гірськими місцями, які були покинуті на деякий час через міграції, що були спричинені новими соціальними подіями, і османською окупацією Боснії і Герцеговини. [73]
Релігія
З середини ХІХ ст., а саме після тезисів 1875 року Артура Еванса, [74] [75] учені, в тому числі Олександр Соловйов, Коста Хьорман і Чиро Тругелка сперечалися, що вони пов'язані з походженням боснійської церкви, тобто богомильства або іншої дуалістичної групи. [70] [27] Інші стверджували, що церква була фактично заснована францисканцями з католицької церкви. [76] Проте, Бенак відзначив, що стечки не були побудовані в Першому Болгарському царстві, а стечки в Центральній Боснії, де були центри королівства Боснія та боснійської церкви, побудовані у меншій кількості, а також з бідним дизайном та й старші за віком. [77] Ідея ексклюзивного зв'язку між стечками і богомилами поширилась з кінця XIX століття з політичних і ідеологічних причин, завдяки Бені фон Каллаї та австро-угорській владі, які сприяли пост-османській і пан-боснійській ідентичності, оскільки з 1878 р. територія була частиною австро-угорської адміністрації, [78][79], а не через наукове обґрунтування. [80] Хоча вже в 1899 році Коста Хьорман (перший директор Національного музею Боснії і Герцеговини) поставив цю ідею під сумнів, протягом майже століття це була домінуюча теорія у міжнародній історіографії. [81]
З середини 20-го століття багато вчених, як Маріан Венцель, [82] колись провідний авторитет у світі щодо мистецтва та артефактів середньовічної Боснії та Герцеговини,[83] зробив висновок про те, що стечки є спільною традицією серед католиків, православних і послідовників боснійської церкви. [84][3] Висновок Венцеля підтвердив твердження інших істориків, що вони відображають регіональний культурний феномен, а не приналежність до певної релігійної віри.[79][85] Іноді написи/мотиви виявляють конфесійну приналежність некрополя/померлого до однієї з трьох церковних організацій в середньовічній Боснії і Захумле. [86][87] Мультиконфесійність стечок є найбільш примітною рисою і вказує на високий ступінь християнізації середньовічного боснійського суспільства. [87] Однак вважається, що немає достатньо підстав для сприйняття їх як виключно християнських. [88]
Християн Готтбло Вільке шукав джерела символічних мотивів у старих середземноморських духовних і релігійних концепціях. У художньому вираженні Джуро Баслер бачив деякі паралелі з романським мистецтвом, а в символічних мотивах три складові: дохристиянську, християнську і маніхейску (тобто богомильску). [70] Бешладжич стверджував, що ті, хто їх звів і прикрашав, не були повністю християнізовані, тому що вони практикували старі звичаї покладання приналежностей до мертвих, а також багато артефактів з металів, текстилю, кераміки та шкіри, монет, срібних сережок, срібла з позолоченого і твердого золота знайдені в могилах під стечками. [89] Звичаї, як розміщення монети в рот (обол Харона), [63] і розміщення питної посуду біля могил і голів, походять з античного часу. [89] Могильні ями використовувалися в основному для одного поховання, але іноді були для двох і більше. На основі однієї надписи на стечках у Чорногорії, Бешладжич стверджував, що існував дохристиянський звичай перезахоронення, в якому кості милися і поверталися до ями. [90]
Етнічне походження
Етнічна ідентичність стечок ще не була повністю уточнена. До цих пір найбільш домінуючою, але все ще не повністю прийнятою, теорією [77] є та, що пов'язуює їх з автохтонними волохами Балкан. [27][91] Противники цієї теорії вважають, що їх було дуже мало, що вони були нечестивими і ізольованими, сперечаються, що волохи не будували їх від часу падіння Західної Римської імперії, або що міфологічні символи пов'язані з язичницькими віруваннями давніх слов'ян, а не волохів. [92]
Бешладжич та інші пов'язували їх з формуванням боснійського царства і особливо богомилів, однак недолік цієї теорії полягає в тому, що існування боснійського царства, мабуть, було занадто коротким для зміни народних традицій, боснійська церква існувала пізніше і припинила існування раніше, ніж стечки, область впливу боснійської церкви не може пояснити їх на прибережних і сербських землях, інші богомили не будували їх, багато некрополів розташовані навколо сучасних руїн церков, а деякі стечки вдруге були вбудовані в церкви і мечеті, [93] і що богомили не поважали символу християнського хреста, але на стечках це дуже поширене. [92]
Деякі інші вчені запропонували непереконливі і відкинуті теорії; Іво Пілар (1918) ідеологічно аргументував хорватське походження середньовічної Боснії, [94] пізніше Домінік Мандич вважав їх частиною ритуалу поховання язичницьких хорватів з Червоної Хорватії, Анте Шкобаль аналогічно доводив хорватську теорію, [92] Васо Глушак ідеологічно аргументував сербсько-православне походження як боснійської церкви, так і стечок, [95] в той час як Владислав Скарич вважав, що вони представляли старослов'янський «вічний будинок», і що вони спочатку будувалися з дерева. [70] Володимир Чорович зазначив, що «Стародавні слов'яни не використовували моноліти або більші кам'яні блоки, щоб робити свої будівлі, не кажучи вже про могили, написи на них та прикраси». [50]
Волохи
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1f/Bosnia_Bogomil_Tombstone_1901.jpg/220px-Bosnia_Bogomil_Tombstone_1901.jpg)
Теорію автохтонних волохів запропонували Богуміл Грабак (1956) і Маріан Венцель (1962), а нещодавно підтримали археологічні та антропологічні дослідження залишків скелетів з могил під стечками. [96] Однак теорія набагато старше і була вперше запропонована Артуром Евансом у своїй роботі «Дослідження старовини в Іллірікумі» (1883). При проведенні досліджень з Феліксом фон Лушаном на стечкових могилах навколо Конавле з'ясувалося, що велика кількість черепів не було слов'янського походження, а схожі на древніх іллірійців і арбанасів (албанців). Це також підтверджується записами в Дубровнику, які зафіксували, що ті ділянки населялися волохами до 15 століття. [14]
Грабак був першим вченим, що з'єднав історичні документи та їхнє відношення до осіб, згаданих на рідких написах на стечках. У 1953 році він прийшов до висновку, що коваль-каменщик Грубач з Болгунського некрополя біля Столаця не пізніше 1477 року збудував стечку Богавака Тараха Бол(ь)юновича, і що більшість пам'ятників герцеговинських волохів, а не тільки герцеговинських і не тільки волохів,[34] можуть датуватись другою половиною XV століття. [14] Венцель в одному зі своїх досліджень розглянула шістнадцять стечок з аналогічними датами та історично відомими особами. Вона відзначила можливість того, що спочатку кам'яні пам'ятники могли бути введені феодальною знаттю в середині XIV століття, традицію яку підхопили волоські племена, які ввели фігуральне оздоблення. [14][34] Припинення виробництва стечок Венцель пов'язувала з османським вторгненням і новими соціальними обставинами, з переходом волохів і ближніх слов'ян до ісламу в результаті втрати родової організації і характеристик специфічної етнічної ідентичності. [96] [27]
Сима Чиркович (1964) і Марко Вего (1973) стверджували, що поява стечок серед волохів збігається з їх соціально-економічним піднесенням, що підтверджується в регіоні Захумле, де знаходиться найбільше добре відомий некрополь Радимля, пов'язаний з волоським сімейством Мілорадовичей-Степановичей з роду Грабренів. [97] Фінансові можливості таких дорогих способів поховання серед волохів підтверджуються історичними документами, на прикладі волоха з Цетини, Остоя Боговича, який у 1377 році сплатив 40 лір на поховання волоха Прибоя Папалича. У той час поховання в Спліті коштувало 4-8 лір, тоді як за суму 40 лір можна було купити сімейну могилу в церкві францисканського ордена в Шибеникі. [98] [69]
Бенак прийшов до висновку, що розподіл стечок на землях на правому березі річки Цетина, в районах Далматинської Загори, та їх відсутність на лівому березі річки (з кладовищами рядом з церквами раннього середньвіччя), показують, що ці надгробки в цих частинах належали волоським громадам. [22] Трикутник між Шибеником, Трогіром і Книном, також як околиці Врліки і Триля, які були головними центрами волохів, мають найбільшу кількість стечок у Далмації. [99] Бенак відзначив що найбільша їх концентрація в Південній Герцеговині (територія Требинє, Білеча, Любіня і Столаця), де була висока концентрація волоського населення. Деякі написи на стечках (антропоніми) явно пов'язані їх з деякими волоськими вождями; Тарах Болюнович з Больюна-Столаця, Вукосав Влачевич з Влаховичей-Любіня, Грабрени та Мілорадовичи у Радимлі-Столаці, [100], а також інші відмінні члени від волоських груп, як Бобани, Плішчичи, Предоєвичи, Дробнячи [101] і таким вождям належать найкращі пам'ятники. [102]
Наявність стечок у повіті Цетина пов'язана з зусиллями дворянської родини Нелипич повернути економічну і політичну владу, у якої був конфіскований Кнін в 1345 році королем Людовиком Угорським в обмін на Синь та повіт Цетина. Вони процвітали при підтримці волохів, які за службу були нагороджені пільгами і загальним волоським правом. [66] Після багатьох конфліктів і смерті останнього знатного Нелипича (Івана Франкопана), волохи підтримували Стефана Вукчича Косача. [66] Стечки з гребнем «далматинського типу» можна знайти тільки в районах Далмації і південно-західній Боснії, землями, якими керувала рід Косачів. У його інтересах було врегулювати войовничих і добре організованих волохів в найбільш ризикованій частині свого царства, щоб захистити від сил Таловаків в Цетині і венеціанських силах в Полицькій Республіці і на узбережжі. Таким чином, далматинський тип зустрічається лише на заході і півдні від столиці Косачів Імотський, а пізніше і на півночі після падіння Боснії. [103]
Антропологічні дослідження 1982 р. на скелетах зі 108 стечкових могил (XIII—XIV ст.) з Рашка-Гори біля Мостара, а також деяких з Грборезі біля Ливно, показали однорідність серій з чистим динарським антропологічним типом, без інших домішок, що вказують на неслов'янське походження, але автохтонне волоське населення. [100] Дослідження 11 скелетів з некрополя в Павловаці біля Пале-Прача, часто приписуваний дворянській родині Павловичів, також представлений чистим динарським типом, що свідчить про волоське походження, хоча історичні джерела не називають Павловичів волохами. [32] Антропологічне дослідження 1991 року на 40 скелетах з 28 поховань (1440—1450) під стечками на плато Полянице біля села Бисько показало, що переважна більшість населення належить до автохтонного динарського типу. [27] 21 скелет належав до дитячого поховання, в той час як з 19 дорослих поховань 13 належали чоловікам. [104] Кар'єр для стечок був знайдений в північно-західній частині плато, з одним гребнем, як напівзакінчена робота без орнаменту. [105]
Археологічно деякі середньовічні поховання з Цетинського повіту мають місцеву специфіку, відповідно до якої Цетинський повіт відрізняється від інших частин Далмації. У повіті поховання не проводилися без додаткової кам'яної архітектури. Деякі вчені пов'язували це явище з конкретною етнічною ідентичністю, однак завдяки поки що новаторським дослідженням на даний момент вважається лише регіональним і вузьким місцевим явищем. [104]
Спадщина
Однією з їх загадок є те, що вони не згадувалися в місцевих і зарубіжних середньовічних документах. Францисканські хроніки, в яких записано багато незвичайних речей, як турецьке кладовище, не згадували про них. [106] Народна традиція зберегла міфічне сприйняття, повне забобонів і фантазійних казок. Це означає, що відбувся розрив історичної пам'яті серед усіх трьох етнічних груп, викликаних етнічними міграціями та релігійними перетвореннями під час османської окупації. [107] Вважається, що перший тревелог, що згадує про стечки вівся Бенедиктом Куріпешичем з 1530 р. [74] Евлія Челебі в 1626 році описує їх як надгробні монументи невідомим героям. [74] Найдавнішим місцевим автором, який згадував про них, є Андрій Качич-Міошич у середині XVIII ст. [108] Альберто Фортіс у своїй роботі «Подорожі в Далмацію» (1774) описав їх у дусі романтизму того часу та приписав надгробні пам'ятники в Цетині як могили воїнів гігантів. [109] [74] Вони також привернули увагу Александра Антонія Сапеги, Амі Буе, Отто Блау, Джона Гарднера Уілкінсона і Генріха Стернека. [108]
З другої половини ХІХ століття стечки розглядаються як символ Боснії і Герцеговини[79] та є об'єктами південнослов'янських ідеологічних етнонаціональних міфів і власності, [110], а також різних думок щодо їх археологічної, художньої та історичної інтерпретації.[6] Розпад Югославії і Боснійська війна (1992—1995) викликали відродження боснійського, хорватського та сербського націоналізму, в якому всі три етнічні групи намагалися привласнити їх як частину власної культури. Парадоксально, але жодна з цих груп в Боснії та Герцеговині, (босняки, боснійські серби та боснійські хорвати) які пам'ятали їх в колективній свідомості, але залишили їх погіршуватися в природних умовах або через людську безтурботность і руйнування, які принаймні наполовину зменшили їх кількість. [111] Тільки це означає, що таке привласнення засноване на ідеологічній конструкції. [112] Згідно з Маріан Венцель одна з трьох проникливих етнонаціональних ідеологічних конструкцій, зокрема теза про богомильське походження стечок, датується ще останнім десятиліттям XIX століття, коли вона була висунута бюрократією Австро-Угорщини в Боснії і Герцеговині, зокрема членом угорського парламенту Яносом фон Асботом, у кореляції з аналогічними тезами про походження мусульманських жителів Боснії і Герцеговини як нащадків богомилів.[113][114]
Таке викривлення історії пізніше приверне критику вчених, як Венцель, яка заявила, що через цей конкретний приклад австро-угорська влада практично піднесла стечки «як подарунок мусульманам, підкреслюючи їх спадкові права на землю і припускаючи, що пізніші християни, порівняно, були „новоприбулими“»,[114] [115] Під час війни 1990-х рр. ця теорія знову отримає своє відродження в ЗМІ і публічний дискурс, що шукає історико-політичну легітимність, в якій ісламізація місцевого боснійського населення була викликана не тільки османською окупацією, але й укоріненою релігійною ідіосинкразією, що була уособлена в богомильстві, тим самим підтверджуючи етноконфесійну різницю між богомильським населенням і населенням католицької та православна конфесій. [116] Однак вона не мала істотного впливу на наукове мислення чи наукову діяльність і порівняльні дослідження в Боснії і Герцеговині, а також в інших країнах. [117]
Перше в Європі публічне представлення надгробків приписується російським іммігрантам і югославському дипломату польського походження Олександру Соловйову (1890—1971). Він, очевидно, писав про це у супровідному проспекті Паризької виставки «Середньовічне мистецтво народу Югославії» (1950). [74] Перша регіональна публічна презентація відбулася у 2008 році у Загребі та була представлена як приклад для діалогу між чотирма націями. [118] Вони мали вплив на різні форми мистецтва та надихали скульпторів, художників, поетів, кінематографістів, письменників та фотографів.[6]
Видатні стечки
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/45/Grd3.jpg/250px-Grd3.jpg)
Стечки зазвичай зосереджені в групах: на кладовищах окремих сімей з невеликою кількістю екземплярів, на кладовищах цілих сімей з приблизно 30 до 50 екземплярами, у великих некрополях сільських общин, іноді з декількома сотнями екземплярів. Прикладами сімейного некрополя є родини Санковичів в селі Біскуп біля Коніца, Милорадовичів-Стяпановичів (Храбрені) в Радимля біля Столацу, Павловичів біля Сараєво, та невідомої сім'ї в Дон'я Згошті поблизу Какані. [65] Сьогодні багато стечок також представлені в саду Національного музею Боснії і Герцеговини в Сараєво. Середньовічний некрополь Мрамор'є в Сербії є частиною пам'яток культури надзвичайного значення і містить велику кількість стечкових гробниць.[119] Деякі інші помітні або вивчені окремі стечкки:
- Прийнято вважати, що найдавнішою відомою стечкою є стечка Грдеша, жупана XII-го століття Требинє. [120] [121]
- Прийнято вважати, що найдавнішим відомим стечковим написом є на стечці Марії, дружині священика Дабіжіва, з написаним номером і яка припускається була зроблена в 1231 році, з Відоштака біля Столаця. [120]
- Могила Влатко Вуковича Косача відзначена біля села Болюні біля Столаця, що датується кінцем 14 століття. Напис на могилі написаний на босанчиці ікавицею.[122]
- Дві гребеневі стечки, які належали Єрко Кустражицю та його дружині Владні з середини XV століття, у Циста-Прово біля міста Імотський. [123]
- Гребенева стечка Влкоя Богданича (сина Радміла), який загинув у битві в середині XV століття, зроблена муляром Юріною, в Ловречі, Хорватія. [123]
Місця Світової спадщини ЮНЕСКО
Галерея
-
Некрополь Радимля, Боснія і Герцеговина
-
Некрополь Радимля, Боснія і Герцеговина
-
Умоляни, Боснія і Герцеговина
-
Дугополє, Боснія і Герцеговина
-
Моріне, Боснія і Герцеговина
-
Велике Гребенице, Боснія і Герцеговина
-
Сараєво, Боснія і Герцеговина
-
Неум, Боснія і Герцеговина
-
Велімлє, Чорногорія
-
Центинє, Чорногорія
-
Клепак, Чорногорія
-
Мрамор'є, Сербія
-
Далмація, Хорватія
-
Далмація, Хорватія
Див. також
Нотатки
- ↑ Турецьке слово «meşhed» означає пам'ятник, встановлений мусульманським мертвим мученикам shehid . Проблема з виведенням полягає в тому, що stecci приписуються мусульманам та невірним християнам і богомилам. Термін mašet також може походити з турецького maşatlik , що означає «немусульманське кладовище», термін mašet має чоловічий, тоді як mašeta має жіночий рід, що є специфічним для мусульман. [9]
- ↑ Дивиться також Весняна хода королеви у Горянах в Хорватії з мечами та квітами, схожий на танці волохів на схід від Белграду на День Святої Трійці.[45] Етимологічне і культурне відношення jelen (оленя), Ljelja і Ljeljo, які є дітьми Перуна, а також квітки ljiljan (лілія), яка також називається perunika все ще потребують підтверження.[55] Іво Пілар відзначив, що використання назви Ljeljen для пагорбів у топонімії Герцеговини та Східної Боснії є поширеним.[56]
Примітки
- ↑ а б в Joint Nomination for Inclusion of Stećci - Medieval Tombstones in the World Heritage List. UNESCO. 14 квітня 2014. Архів оригіналу за 14 квітня 2016.
- ↑ а б Musli, Emir (23 листопада 2014). Čiji su naši stećci? (Bosnian) . Deutsche Welle. Процитовано 1 квітня 2016.
- ↑ а б Walasek, Helen (2002). Marian Wenzel 18 December 1932 - 6 January 2002. Bosnian Institute.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 52, 72, 176, 307.
- ↑ а б Trako, 2011, с. 71–72, 73–74.
- ↑ а б в г Examination of nominations of cultural properties to the World Heritage List. UNESCO. 2016. Процитовано 20 березня 2017.
- ↑ а б в Kužić, 1999, с. 176.
- ↑ а б в Buturovic, 2016, с. 114.
- ↑ а б Trako, 2011, с. 72.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 59–60.
- ↑ а б Stećaks - Mediaeval Tombstones (Bosnia and Herzegovina). UNESCO. 18 квітня 2011. Архів оригіналу за 20 серпня 2016. Процитовано 1 квітня 2016.
- ↑ Kužić, 2001, с. 272.
- ↑ Bulog, 2007, с. 390.
- ↑ а б в г Mužić, 2009, с. 322.
- ↑ Kužić, 2001, с. 269.
- ↑ а б Kužić, 2001, с. 268.
- ↑ Kužić, 2001, с. 270.
- ↑ Kužić, 2001, с. 267.
- ↑ Kužić, 2001, с. 271–273.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 60.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 59.
- ↑ а б в г Cebotarev, 1996, с. 321.
- ↑ Milošević, 1991, с. 6, 61.
- ↑ а б в Lovrenović, 2013, с. 62.
- ↑ Kužić, 2001, с. 271– 273.
- ↑ Milošević, 1991, с. 6.
- ↑ а б в г д е Cebotarev, 1996, с. 322.
- ↑ а б в Purgarić-Kužić, 1995, с. 244.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 176).
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 69–71.
- ↑ Milošević, 1991, с. 6–7.
- ↑ а б Mužić, 2009, с. 326.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 72, 176.
- ↑ а б в Buturovic, 2016, с. 118.
- ↑ а б Buturovic, 2016, с. 121.
- ↑ Purgarić-Kužić, 1995, с. 249.
- ↑ Trako, 2011, с. 73.
- ↑ Purgarić-Kužić, 1995, с. 248.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 371.
- ↑ а б Lovrenović, 2013, с. 369.
- ↑ Lovrenović, 2014, с. 73–122.
- ↑ а б в Purgarić-Kužić, 1995, с. 251.
- ↑ Mužić, 2009, с. 328.
- ↑ а б Mužić, 2009, с. 329.
- ↑ а б в Mužić, 2009, с. 334.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 61.
- ↑ Mužić, 2009, с. 329–335.
- ↑ Mužić, 2009, с. 332–333.
- ↑ Mužić, 2009, с. 333.
- ↑ а б Mužić, 2009, с. 332.
- ↑ Mužić, 2009, с. 331.
- ↑ Mužić, 2009, с. 328–329.
- ↑ Mužić, 2009, с. 336.
- ↑ Lovrenović, 2014, с. 91.
- ↑ Mužić, 2009, с. 335.
- ↑ Mužić, 2009, с. 331–332.
- ↑ Lovrenović, 2014, с. 80–81.
- ↑ Purgarić-Kužić, 1995, с. 250.
- ↑ Milošević, 1991, с. 42.
- ↑ Lovrenović, 2014, с. 81.
- ↑ Lovrenović, 2014, с. 86.
- ↑ а б в Purgarić-Kužić, 1995, с. 247.
- ↑ а б Purgarić-Kužić, 1995, с. 245.
- ↑ Mužić, 2009, с. 327, 336.
- ↑ а б Lovrenović, 2013, с. 372.
- ↑ а б в г Milošević, 1991, с. 40.
- ↑ Milošević, 2013, с. 91.
- ↑ Milošević, 1991, с. 61.
- ↑ а б Cebotarev, 1996, с. 323.
- ↑ а б в г Milošević, 1991, с. 7.
- ↑ Zorić, 1984, с. 208.
- ↑ Zorić, 1984, с. 207–211.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 42–43.
- ↑ а б в г д Trako, 2011, с. 75.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 33, 367.
- ↑ Fine, 2007.
- ↑ а б Mužić, 2009, с. 327.
- ↑ Purgarić-Kužić, 1995, с. 242.
- ↑ а б в Ronelle Alexander; Ellen Elias-Bursac (2010). Bosnian, Croatian, Serbian, a Textbook: With Exercises and Basic Grammar. University of Wisconsin Pres. с. 270. ISBN 9780299236540.
- ↑ Kužić, 2001, с. 273.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 35, 367.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 368.
- ↑ Brook, Anthea (5 березня 2002). Marian Wenzel. The Guardian. London. Процитовано 24 травня 2010.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 38–43.
- ↑ Fine, John V. A. (1991). The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan Press. с. 486. ISBN 0-472-08149-7.
- ↑ Purgarić-Kužić, 1995, с. 253.
- ↑ а б Lovrenović, 2013, с. 373.
- ↑ Trako, 2011, с. 80.
- ↑ а б Mužić, 2009, с. 338.
- ↑ Purgarić-Kužić, 1995, с. 245–246.
- ↑ Kurtović, 2013, с. 2.
- ↑ а б в Purgarić-Kužić, 1995, с. 252.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 48.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 37–38.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 37.
- ↑ а б Milošević, 1991, с. 8.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 72.
- ↑ Milošević, 1991, с. 45.
- ↑ Milošević, 2013, с. 90.
- ↑ а б Mužić, 2009, с. 323.
- ↑ Kurtović, 2015, с. 316.
- ↑ Kurtović, 2013, с. 12.
- ↑ Milošević, 1991, с. 54.
- ↑ а б Milošević, 1991, с. 35.
- ↑ Milošević, 1991, с. 37.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 30–32.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 31.
- ↑ а б Lovrenović, 2013, с. 30.
- ↑ Milošević, 1991, с. 39.
- ↑ Buturovic, 2016, с. 115.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 36.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 28–38, 368.
- ↑ Kojić Lj.; Wenzel M. (1980). Austro-Ugarska i nauka o bogumilskim stećcima: osvrt na tri inostrane knjige o stećcima. Starinar. Beograd: Arheološki institut (XXXI): 209.
- ↑ а б Marian Wenzel (1999). False History of Bosnia. Bosnian Style on tombstones and metal (вид. Biblioteka Kulturno nasljeđe BiH). Sarajevo: Sarajevo-Publishing. с. 175. ISBN 9958-21-106-8.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 35.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 43–46.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 46–48.
- ↑ Trako, 2011, с. 79.
- ↑ Некропола стећака (САНМ)
- ↑ а б Trako, 2011, с. 74.
- ↑ Lovrenović, 2013, с. 63.
- ↑ Šimić, Marinka. Jezik Boljunskih Natpisa (PDF). Staroslavenski institut.
- ↑ а б Milošević, 1991, с. 54, 62.
Джерела
- Wenzel, Marian (1965). Ukrasni motivi na stećcima (Serbo-Croatian) . Sarajevo: Zavod za izdavanje udžbenika.
- Bešlagić, Šefik (1971). Stećci i njihova umjetnost (Serbo-Croatian) . Sarajevo: Zavod za izdavanje udžbenika.
- Bešlagić, Šefik (1980). 19th Century Documentation of Medieval Grave Monuments in the Makarska Coastal Area using the Examples of Mijat Sabljar and fra Lujo Marun (Croatian та English) . Т. 21, № 1. Спліт: Literary Circle of Split. с. 638—647.
{{cite book}}
: Проігноровано|journal=
(довідка) - Bešlagić, Šefik (1982). Stećci - kultura i umjetnost (Serbo-Croatian) . Sarajevo: Veselin Maleša.
- Milošević, Ante (1982). Kasnosrednjovjekovna nekropola sa stećcima pod Borinovcem u Trilju [Late Medieval Necropolis with "Stećci" under Borinovac at Trilj] (Croatian) . Т. III, № 12. Спліт: Muzej hrvatskih arheoloških spomenika. с. 185—199.
{{cite book}}
: Проігноровано|journal=
(довідка) - Bešlagić, Šefik (2004). Leksikon stećaka (Bosnian) . Sarajevo: Svjetlost. ISBN 9789958107511.
- Kurtović, Esad (2005). Natpis na stećku kneza Pokrajca Oliverovića iz Vrhpolja - Pitanja datiranja [Inscription on the Stećak of Prince Pokrajac Oliverovic from Vrhpolje - The issue of setting the date of origin]. Baština (Bosnian та English) . Sarajevo: Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika (1): 371—380.
- Tomasović, Marinko (2007). 19th Century Documentation of Medieval Grave Monuments in the Makarska Coastal Area using the Examples of Mijat Sabljar and fra Lujo Marun (Croatian та English) . Т. III, № 34. Спліт: Museum of Croatian Archaeological Monuments. с. 421—436.
{{cite book}}
: Проігноровано|journal=
(довідка) - Alduk, Ivan (2011). Kovač iz Gorske Župe [Kovač of Gorska Župa] (Croatian та English) . Т. 42, № 1. Спліт: Literary Circle of Split. с. 161—186.
{{cite book}}
: Проігноровано|journal=
(довідка) - Alduk, Ivan (2012). Nadgrobne ploče kod Sv. Jure na Kozjaku [Tombstones Near the Church of St. George on Mount Kozjak] (Croatian та English) . Т. 5, № 1. Спліт: Tusculum. с. 115—122.
{{cite book}}
: Проігноровано|journal=
(довідка) - Kurtović, Esad (2012). Prilog kontekstualizaciji i dataciji stećaka u Starom Slanom kod Trebinja [A Contribution to the Contextualization and Dating of Stećci in Staro Slano near Trebinje]. Godišnjak (Bosnian) . Sarajevo: ANUBiH (41): 211—218.
|
|
|
|