Квентін Тарантіно
Квентін Тарантіно | |
---|---|
Quentin Tarantino | |
![]() | |
Квентін Тарантіно в 2015 році | |
Ім'я при народженні | Квентін Джером Тарантіно |
Дата народження | 27 березня 1963 (61 рік) |
Місце народження | Ноксвілл, Теннессі, США |
Громадянство | ![]() |
Національність | італійці США і ірландці Сполучених Штатів |
Релігія | агностицизм |
Alma mater | Narbonne High Schoold |
Професія | Кінорежисер Сценарист Актор Кінооператор Кінопродюсер |
Кар'єра | 1987 — дотепер |
Напрям | Незалежне американське кіно |
Членство | Американська академія мистецтв і наук |
Нагороди | «Оскар» (1994) |
IMDb | ID 0000233 |
![]() |
Кве́нтін Джеро́м Таранті́но (англ. Quentin Jerome Tarantino; нар. 27 березня 1963) — американський режисер, сценарист, актор і продюсер. Став відомий на весь світ після фільму «Кримінальне чтиво» (1994), який приніс йому «Золоту пальмову гілку» Каннського кінофестивалю, а також премії «Оскар» і «Золотий глобус» за найкращий сценарій.
Народився поза шлюбом у 16-річної медсестри Конні Макг'ю (англ. Connie McHugh) від актора та музиканта Тоні Тарантіно[en]. Конні народилася в Ноксвіллі і має ірландське коріння та коріння індіанського племені черокі. Тоні — американець італійського походження, народився в Квінзі[1][2][3][4]. Мати Квентіна була обдарованою ученицею, закінчила школу в 15 років та одружилася з Тоні лише для того, щоб стати незалежною жінкою. Але шлюб не вдався, вони розлучилися. Про те, що вона вагітна, Конні дізналася вже після розлучення, але ніколи не намагалася зв'язатися з колишнім чоловіком, і сам Квентін надалі не робив спроб знайти батька[5]. Мати спочатку хотіла дати дитині ім'я Квінт в честь Квінта Аспера, героя ковбойського серіалу «Димок зі ствола» у виконанні Берта Рейнольдса, але пізніше вирішила назвати його Квентін на честь героїні Квентіни роману «Галас і шаленство» Вільяма Фолкнера[6].
Коли Квентіну виповнилося два роки, вони з матір'ю переїхали на південь Лос-Анджелеса, в Торранс, а пізніше в сусідній Харбор-Сіті[en]. У Лос-Анджелесі і пройшло його дитинство, він пішов у молодшу середню школу Fleming в Ломіті і брав уроки драми[5]. Мати одружилася з місцевим музикантом Куртом Заступілом. Курт усиновив Квентіна, коли тому було два з половиною роки, і дав йому своє прізвище. Власне, лише закінчивши школу та вирішивши стати актором, Квентін повернувся до придатнішого для сцени прізвища свого біологічного батька — Тарантіно. У міру того як мати робила вдалу кар'єру в галузі фармакології, сімейство побудувало власний будинок. Мати працювала весь день, а вітчим ночами, тому Квентін проводив багато часу з вітчимом і його друзями. Єдина дитина серед дорослих, Квентін багато годин проводив перед телевізором, без кінця переглядаючи різні серіали та телевізійні шоу. Сім'я постійно ходила в кіно, це було їхнім улюбленим відпочинком. Коли йому було близько п'яти років, він подивився такі фільми, як «Пізнання плоті» та «Звільнення», перегляд яких навіть у наш час не рекомендується дітям до 16 років[6]. А його улюбленим фільмом в дитинстві був «Еббот та Костелло зустрічають Франкенштейна[ru]»[7].
Я ненавидів школу. Школа мене гнітила. Я хотів бути актором. Все, в чому я не зростаю, мені не подобається. І я просто не міг зосередитися на школі. Я завжди любив читати та цікавився історією. Історія була як кіно. Але багато з того, чого люди вчилися легко, мені давалося важко. Я ніколи не розумів математику та правопис, до п'ятого класу я не вмів кататися на велосипеді, не вмів плавати навіть у старших класах, я не розумів, як дізнаватися час, до шостого класу.
Коли Квентіну було вісім років, мати розлучилися з вітчимом. Інтерес до кіно у хлопчика лише зростав, і він розігрував масу сценаріїв зі своїми іграшковими персонажами. Хоча Квентін і був талановитою дитиною, у нього почалися проблеми зі школою. Він навчався в середній школі Нарбонна[en] в Харбор-Сіті. Квентуні не подобалося, що він навчався у приватній, платній християнській школі, тому він почав прогулювати уроки. У 15 років, з вимушеної згоди матері, він кинув школу з умовою, що знайде роботу. Мати хотіла, щоб він зрозумів, що життя без освіти не суцільне свято. Тарантіно знайшов перше робоче місце як білетер в одному з кінозалів в Торренсі, де крутили порно; мати знала, що він працює в кінотеатрі, але навіть не здогадувалася, що там показують порнографію[6]. Пізніше Квентін сказав:
![]()
Більшість підлітків думають: "Класно, я в порнокінотеатрі!" — Але мені не подобалися порнофільми. Мені подобалося справжнє кіно, а не це — противне та дешеве[6]. ![]()
Вечорами він почав відвідувати курси акторської майстерності Джеймса Беста[en]. Твердження, що Квентін знімався у фільмах «Світанок мерців» та «Король Лір[ru]», не є правдою. Квентін багато років тому помилково писав ці твердження в своєму резюме, щоб тим самим компенсувати брак досвіду[6][7]. Але попри цей крок, ролі не посипалися на нього з рогу достатку. У січні 1981 року в центрі Джеймса Беста він вперше зустрівся зі сценаристом Крейгом Хейменном, який став другом та соратником Квентіна в ті далекі дні. 1984 року Хейменн познайомив Тарантіно з Кетрін Джеймс, яка надалі стала менеджером Тарантіно під час знімання «Кримінального чтива». У 22 роки Тарантіно влаштувався на роботу в «Відео-архів[en]», магазин відеопрокату на Манхеттен-Біч, який відтоді перетворився на «Рів'єру-Таксідо» з магазином, що ще більш розрісся, переїхавши на пару миль в сторону. Його власник, як і в ті старі часи, — доброзичливий Ланс Лоусон[6]. У відеопрокаті Тарантіно познайомився з Роджером Евері. Вони проводили весь день разом, обговорюючи фільми та рекомендуючи їх клієнтам[8]. Сам Квентін називає роботу в «Відео-архіві» найкращою роботою з усіх, що він отримував, поки не став режисером[6]. Він звертав увагу на те, які фільми подобаються людям, і використовував цей досвід у своїй подальшій кар'єрі. У якийсь момент він захотів стати романістом. Навіть намагався написати дві глави про той час, коли він працював у відеопрокаті. Тепер можна помітити, що белетристичні методи оповіді властиві його фільмам[6][7].
Продюсер Лоуренс Бендер, з яким Тарантіно познайомився на одній голлівудській вечірці, переконав його зайнятися написанням сценаріїв. Перший сценарій Тарантіно, написаний в 1985 році, був названий «Капітан Пічфуз та анчоусовий бандит», але не був реалізований[6][7]. Після цього Тарантіно провів декілька важких років, пропонуючи студіям свої перші творіння (він мав намір поставити їх самостійно) та отримуючи незмінні відмови[9]. Незабаром він разом зі своїм другом Роджером Евері взявся до знімання аматорського фільму «День народження мого найкращого друга». Останні тридцять хвилин фільму були знищені пожежею, яка спалахнула в лабораторії під час монтажу, і він так і залишився незавершеним, але його сценарій послужив основою для сценарію до фільму Справжнє кохання[6]. Після цього він також з'явився на телебаченні в першому та третьому сезонах шоу «Золоті дівчатка», де зіграв роль двійника Елвіса Преслі[10].
Сценарій першого повноцінного фільму Тарантіно — «Скажених псів» — був написаний за три тижні. Квентін був готовий зняти цей фільм на мінімальні кошти, навіть 16-міліметровою камерою на чорно-білу плівку, але після того як сценарієм зацікавився відомий актор Харві Кейтель, бюджет фільму значно виріс, оскільки проєкт отримав фінансову підтримку від Live Entertainment[11].
Насильство — один з кінематографічних прийомів.
На багатьох показах «Скажених псів» окремі глядачі покидали зал прямо посеред сеансу через сцени з відрізанням вуха полоненому поліцейському, але в цілому фільм зібрав непогану касу і був високо оцінений критикою. Його показали на кінофестивалі Санденс і він став важливою віхою в історії незалежного американського кіно, хоча по-справжньому його помітили та оцінили вже після успіху «Кримінального чтива»[6]. Одним з виконавчих продюсерів цього фільму був Монте Хеллман — режисер улюбленого вестерну Квентіна Тарантіно «Втеча в нікуди»[7].
Незабаром вийшло два фільми, знятих за сценаріями Тарантіно: «Справжня любов» Тоні Скотта та «Природжені вбивці» Олівера Стоуна. Стоун піддав оригінальний сценарій Тарантіно істотній переробці, і Квентін зажадав прибрати його ім'я з титрів, але, врешті-решт, погодився на формулювання: «За сюжетом Квентіна Тарантіно»[13]. До речі, ці два сценарії Тарантіно продав ще до «Скажених псів» (для знімання яких він і використовував вторговані гроші), оскільки не зміг знайти інвесторів для того, щоб зняти ці фільми самостійно[11].
Мого ліричного героя схарактеризувати дуже просто: він з'являється, дає всім під зад і йде.
Спільна з Лоуренсом Бендером компанія Квентіна «A Band Apart»[6] (назвав він її на честь фільму «Сторонні» (фр. Bande à part) (1964) режисера Жана-Люка Годара, на чиї фільми в картинах Тарантіно безліч посилань[7]) почала займатися випуском музики, концентруючись головним чином на музиці з кінофільмів, але головне призначення компанії — виробництво фільмів. Тарантіно став знаменитий у 1994 році після виходу «Кримінального чтива», у виробництві якого брала участь і «A Band Apart». Фільм завоював декілька престижних нагород та безліч шанувальників. Вже в «Кримінальному чтиві» склався стиль Тарантіно, ознаками якого є показ сцен не в хронологічному порядку, розбиття фільму на «глави», фірмові «тарантіновські» діалоги (герої можуть дуже довго розмовляти на абсолютно абстрактні теми — кшталт справжнього змісту пісні Мадонни «Like a Virgin» або номенклатури французьких гамбургерів), посилання на попкультуру та запозичення зі старих, часто маловідомих та другосортних фільмів, на яких Тарантіно виріс[14][15].
Фільм став поворотною точкою в кар'єрі багатьох акторів. Ума Турман, яку Тарантіно порівнював з Марлен Дітріх та називав «своїм Клінтом Іствудом»[16], і Семюел Лірой Джексон увійшли в число провідних акторів Голлівуду, а Джон Траволта — повернувся туди після невдалих для себе 80-х років. Всі троє були номіновані на «Оскар». Брюс Вілліс вже був суперзіркою, проте всі його останні фільми були невдалими. Погоджуючись на роль другого плану у фільмі з невеликим бюджетом, він пішов на зменшення свого звичайного гонорару та ризикував своїм зірковим статусом, проте ця стратегія повністю виправдалася: Вілліс не лише отримав мільйони доларів як відсотки зі зборів, але і перестав сприйматися лише як герой бойовиків[17]. Крім того, у фільмі зіграли Гарві Кейтель, Тім Рот та Стів Бушемі з «Скажених псів».
Після «Кримінального чтива» Квентін працює на телебаченні, де виконує роль Дезмонда в «Американській дівчині», а також знімається в епізодах 20-го і 21-го сезонів шоу «Суботнього вечора в прямому ефірі». Спочатку планувалося, що Тарантіно зніме один з епізодів «Секретних матеріалів», названий «Never Again», але цього не дозволила «Американська гільдія режисерів». Також була роль Джонні Дестіні у фільмі «Дестіні включає радіо».
У Квентіна були стосунки з багатьма відомими жінками, включаючи акторку Міру Сорвіно[19], режисерок Еллісон Андерс та Софію Копполу[20], акторок Джулі Дрейфус і Шер Джексон та комедійних акторок Кеті Гріффін та Маргарет Чо[21]. Також були чутки про стосунки з Умою Турман. Однак Тарантіно спростував їх, повідомивши, що у них лише платонічні відносини.
Щодо одруження та дітей режисер заявляв:
![]() |
Я не стверджую, що я не буду одружуватися і не заведу дітей, поки мені не виповниться 60 років, але поки я зробив саме такий вибір і піду по одній дорозі, оскільки це — мій час, щоб робити фільми[22]. | ![]() |
У 2009 році на зніманні фільму «Безславні виродки» в Ізраїлі Тарантіно познайомився з ізраїльською співачкою й моделлю Даніелою Пік. Через кілька років, у 2016-му, пара знову зійшлася, 1 липня 2017 — заручилася, а 28 листопада 2018 року відбулося весілля 55-річного режисера та 35-річної співачки.[23] Даніела Пік народилася 21 листопада 1983 року в Рамат-ха-Шарон, Ізраїль, у сім'ї музиканта; її батько Цвіка Пік — переможець Євробачення 1988 року.
Згідно з New York Post, одного разу Квентін катався в автобусі, заповненому жінками та алкоголем, і, здавалося, насолоджувався цим. Потім він розмістив всіх в особняку на Голлівудських пагорбах, де сидів на дивані, оточений жінками[24].
Один з найближчих друзів Тарантіно — режисер Роберт Родрігес. Вони співпрацювали у багатьох проєктах. З найпомітніших можна виділити «Від заходу до світанку» (сценарій написав Тарантіно, а зняв фільм Родрігес), «Чотири кімнати» (вони обидва написали сценарії та зняли кожний по епізоду фільму), «Місто Гріхів» та «Грайндхаус». Саме Тарантіно порадив Родрігесу назвати прикінцеву частину своєї трилогії «Музикант» — «Одного разу в Мексиці», як повага до назв «Якось на Дикому Заході» та «Одного разу в Америці». Вони обидва члени гурту «A Band Apart», до якої також входять Джон Ву та Люк Бессон.
Близькими подругами Тарантіно також називає співачку Мадонну і Уму Турман, яких він часом підносив у статус своїх муз. З Умою Турман режисер співпрацює протягом практично всієї своєї кар'єри[25]. Вважає одними з найкращих своїх друзів Пола Томаса Андерсона, Дженніфер Білз та Софію Копполу[7].
Квентін зізнався, що схильний до фут-фетишу (сексуальний потяг до ступень)[26][27]. Квентін збирає старі настільні гри, які мають відношення до таких телесеріалів, як «I Dream of Jeannie[en]» (1965), «Дьюка з Хаззарда» (1979), «Команда А» (1983). Крім цього, він є великим шанувальником акторського тріо і серії фільмів «The Three Stooges». Ще Тарантіно дуже любить комп'ютерну гру «Half-Life» та розглядає можливість екранізації цього шутера[7].
2009 року він назвав фільм «Королівська битва» японського режисера Кіндзі Фукасаку своїм улюбленим фільмом з тих, які були випущені в період з 1992 року, тобто з того моменту, коли він став режисером[28]. У серпні 2007 року під час 9-го Міжнародного кінофестивалю в Манілі назвав філіппінських режисерів Сіріо Сантьяго[en], Едді Ромеро[en] та Жерардо Де Леона[en] своїми особистими кумирами 1970-х років[29].
На чутки про свій високий IQ, рівним 160, Тарантіно відповів, що його мати згадала про це в якомусь інтерв'ю, і він не знає, чи це правда[30].
У своєму Instagram підтримує українців, що постраждали від російсько-української війни. На своїй сторінці режисер написав пост про те, як росіяни, які виступають проти війни і Путіна, використовують "новий російський прапор", вимагаючи видалення "крові" з російського прапора, і що це є реальною загрозою Путіну.[31]
Рік | Українська назва | Оригінальна назва | Роль | |
---|---|---|---|---|
1992 | ф | Скажені пси | Reservoir Dogs | режисер, сценарист, актор |
1994 | ф | Кримінальне чтиво | Pulp Fiction | режисер, сценарист, актор |
1997 | ф | Джекі Браун | Jackie Brown | режисер, сценарист |
2003 | ф | Убити Білла. Фільм 1 | Kill Bill: Vol. 1 | режисер, сценарист |
2004 | ф | Убити Білла. Фільм 2 | Kill Bill: Vol. 2 | режисер, сценарист |
2007 | ф | Доказ смерті | Death Proof | режисер, сценарист, оператор |
2009 | ф | Безславні виродки | Inglourious Basterds | режисер, сценарист |
2012 | ф | Джанґо вільний | Django Unchained | режисер, сценарист |
2015 | ф | Мерзенна вісімка | The Hateful Eight | режисер, сценарист |
2019 | ф | Одного разу в Голлівуді | Once Upon A Time In Hollywood | режисер, сценарист, продюсер |
ф | Кінокритик | The Movie Critic | режисер, сценарист, продюсер |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/97/Quentin_Tarantino_C%C3%A9sars_2011.jpg/220px-Quentin_Tarantino_C%C3%A9sars_2011.jpg)
Тарантіно отримав 37 нагород і брав участь ще в 47 номінаціях. 2007 року журнал «Total Film» поставив його ім'я на 12 місце в списку найкращих режисерів всіх часів[32]. А 2008 року Internet Movie Database склав рейтинг сучасних режисерів, які зняли не менше 4-х повнометражних фільмів, виходячи із середнього рейтингу фільму, де Тарантіно посів першу сходинку з рейтингом 8.12[33].
Шість його фільмів входять до списку «100 найкращих фільмів усіх часів та народів» за версією журналу «FHM»: «Кримінальне чтиво» (№ 1), «Скажені пси» (№ 11), «Убити Білла. Фільм 1» (№ 25), «Убити Білла. Фільм 2» (№ 26), «Від заходу до світанку» (№ 73), «Справжнє кохання» (№ 75)[7].
Зайняв 81-ий рядок 2004 року в списку ста найвпливовіших фігур, що складається журналом «Premiere»[7], і 8-е місце 2005 року в рейтингу «Найвеличніші режисери всіх часів», складеному британським журналом «Empire»[34]. Станом на кінець 2007 року замикав список «100 геніїв сучасності»[35].
- ↑ Quentin Tarantino Biography (1963-) (англійською) . filmreference.com. Архів оригіналу за 29 Жовтня 2019. Процитовано 24 жовтня 2010.
- ↑ Faces of the week (англійською) . Бі-Бі-Сі. 14 травня 2004. Архів оригіналу за 5 квітня 2010. Процитовано 24 жовтня 2010.
- ↑ 3 Quentin Tarantino (англійською) . Entertainment Weekly. 30 грудня 1994. Архів оригіналу за 6 січня 2010. Процитовано 24 жовтня 2010.
- ↑ The Man and His Movies. Нью-Йорк: Harper Perennial. с. 12. ISBN 978-006095161-0.
- ↑ а б Quentin Tarantino Biography (англійською) . Yahoo! Movies. Архів оригіналу за 22 травня 2011. Процитовано 24 жовтня 2010.
- ↑ а б в г д е ж и к л м н п Джефф Доусон. [1] — Москва : Вагріус. — ISBN 5-7027-0859-8. Архівовано з джерела 6 Червня 2013
- ↑ а б в г д е ж и к л м Biography for Quentin Tarantino (англ.). Internet Movie Database. Архів оригіналу за 24 липня 2010. Процитовано 11 листопада 2009.
- ↑ Ken P. An Interview with Danny Strong. 19 травня 2003 (англійською) . movies.ign.com. Архів оригіналу за 23 серпня 2011. Процитовано 24 жовтня 2010.
- ↑ Біографія Квентіна Тарантіно (російською) . Російський фан-сайт Квентіна Тарантіно. Архів оригіналу за 24 січня 2010. Процитовано 12 січня 2010.
- ↑ «The Golden Girls» The Complete Fourth Season DVD Review (англ.). Aaron Wallace. 14 лютого 2006. Архів оригіналу за 31 січня 2010. Процитовано 10 листопада 2009.
- ↑ а б Quentin Tarantino (англ.). MTV. Архів оригіналу за 6 грудня 2010. Процитовано 9 листопада 2010.
- ↑ Michaela Latham. Interview Quentin Tarantino(англ.). BBC. Архів оригіналу за 19 вересня 2009. Процитовано 9 листопада 2009.
- ↑ Fuller, Graham (1998). Graham Fuller/1993. У Peary, Gerald. (ред.). Quentin Tarantino: Interviews. University Press of Mississippi. с. 57—59. ISBN 1578060516.
- ↑ Сергій Полотовський. (1 квітня 2005). «Кримінальне чтиво» (російською) . Sovetnik.ru. Архів оригіналу за 21 лютого 2009. Процитовано 29 січня 2010.
- ↑ Алекс Екслер (7 червня 2004). «кримінальне чтиво» (Pulp Fiction) (російською) . Exler.ru. Архів оригіналу за 28-08-2009. Процитовано 29 січня 2010.
- ↑ Rocio Ayuso. (30 квітня 2004). «Thurman is my Clint Eastwood», says Tarantino (російською) . Лента.ru. Архів оригіналу за 26 жовтня 2010. Процитовано 7 листопада 2010.
- ↑ Jeff Dawson. Quentin Tarantino: The Cinema of Cool. — Applause Theatre Book Pub, листопада 1995. — С. 148. — ISBN 1-55783-227-7.
- ↑ Максим Лоран. (3 серпня 2012). "Vertigo" D'Hitchcock, Nouveau Sommet Du Septieme Art (французькою) . ParisMatch. Архів оригіналу за 3 Січня 2013. Процитовано 2012-8-3.
- ↑ Quentin Tarantino and Mira Sorvino are history (англ.). South Coast Today. Архів оригіналу за 29 серпня 2009. Процитовано 10 листопада 2009.
- ↑ Coppola and Tarantino Share Suite (англ.). Internet Movie Database. 17 травня 2004. Архів оригіналу за 13 вересня 2006. Процитовано 10 листопада 2009.
- ↑ I'm the One That I Want (англ.). Stephen Tropiano. 2000. Архів оригіналу за 29 серпня 2009. Процитовано 10 листопада 2009.
- ↑ Quentin Tarantino — Tarantino Sacrificed Love For His Career (англ.). Artist Alphabetocally. 28 липня 2009. Архів оригіналу за 9 березня 2010. Процитовано 10 листопада 2009.
- ↑ 55-річний Квентін Тарантіно вперше одружився. Архів оригіналу за 29 Листопада 2018. Процитовано 29 Листопада 2018.
- ↑ Quentin's 'Mexican' Halloween. Нью-Йорк Пост. 2 листопада 2010. Архів оригіналу за 5 листопада 2010. Процитовано 9 листопада 2010.
- ↑ Готовий стати козлом відпущення. Известия. 26 червня 2007. Архів оригіналу за 9 вересня 2012. Процитовано 10 листопада 2010.
- ↑ Luis Calvo. (13 лютого 2004). Quentin Tarantino's Foot Fetish (англійською) . hollywoodinvestigator.com. Архів оригіналу за 28 листопада 2012. Процитовано 28 вересня 2012.
- ↑ Tyra Banks. Tyra Banks Show (англійською) . YouTube. Архів оригіналу за 13 Грудня 2011. Процитовано 28 вересня 2012.
- ↑ Quentin Tarantino's Top 20 Favorite Films. Архів оригіналу за 23 серпня 2011. Процитовано 5 вересня 2009.
- ↑ Constantino Tejero (12 серпня 2007). Tarantino raves over Pinoy B-movies. Philippine Daily Inquirer. Архів оригіналу за 11 жовтня 2007. Процитовано 5 січня 2013.
- ↑ Ліз Браун. (17 серпня 2009). Quentin Tarantino talks Inglourious Basterds on The Howard Stern Show (англійською) . Examiner. Архів оригіналу за 16 жовтня 2010. Процитовано 2012-3-17.
- ↑ Так виглядає реальна загроза Путіну! Квентін Тарантіно сказав, чого варто боятися лідеру рашистів. stars.segodnya.ua (укр.). Процитовано 6 вересня 2022.
- ↑ Greatest Directors Ever — Part 2 (англ.). Total Film. 20 серпня 2007. Архів оригіналу за 9 лютого 2010. Процитовано 10 листопада 2009.
- ↑ Рейтинг сучасних режисерів від imdb (рос.). Tarantino News. 5 березня 2008. Архів оригіналу за 29 серпня 2009. Процитовано 10 листопада 2009.
- ↑ Greatest Film Directors. Empire (англійською) . filmsite.org. Архів оригіналу за 30 вересня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Top 100 living geniuses (англійською) . The Daily Telegraph. Архів оригіналу за 5 жовтня 2010. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Writing (Original Screenplay). The 82nd Academy Awards (2010) Nominees and Winners (англійською) . Оскар. 2009. Архів оригіналу за 6 жовтня 2014. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Directing. The 82nd Academy Awards (2010) Nominees and Winners (англійською) . Оскар. 2009. Архів оригіналу за 6 жовтня 2014. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Original Screenplay 2009. Awards Database (англійською) . Британська академія телебачення та кіномистецтва. 2009. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Director 2009. Awards Database (англійською) . Британська академія телебачення та кіномистецтва. 2009. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Best Screenplay — Motion Picture. The 67th Annual Golden Globe Awards (2010) (англійською) . Золотий глобус. 2009. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Best Director — Motion Picture. The 67th Annual Golden Globe Awards (2010) (англійською) . Золотий глобус. 2009. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Official Selection 2009 (англійською) . Канський кінофестиваль. 2009. Архів оригіналу за 27 вересня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Official Selection 2007 (англійською) . Канський кінофестиваль. 2007. Архів оригіналу за 16 березня 2016. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Edgars Database. Vinctori 2006 (англійською) . Премія Едгара Аллана По. 2006. Архів оригіналу за 11 березня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Competition (англійською) . Берлінський кінофестиваль. 1998. Архів оригіналу за 17 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Writing (Screenplay Written Directly for the Screen) (англ.). Оскар. 1995. Архів оригіналу за 29 вересня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Directing (англійською) . The 67th Academy Awards (1995) Nominees and Winners. 1994. Архів оригіналу за 29 вересня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Original Screenplay 1994. Awards Database (англійською) . Британська академія телебачення та кіномистецтва. 1994. Архів оригіналу за 3 червня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Film 1994. Awards Database (англійською) . Британська академія телебачення та кіномистецтва. 1994. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ David Lean Award for achievement in Direction, The 1994. Awards Database (англійською) . Британська академія телебачення та кіномистецтва. 1994. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Palmares 1995 — 20 eme Ceremonie Des Cesar (французькою) . Сезар. 1994. Архів оригіналу за 19 березня 2016. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Award 1994 (англ.). Каннский кинофестиваль. 1994. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Miglior Film Straniero. Vinctori 1995 (італійською) . Давид ді Донателло. 1994. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Edgars Database. Vinctori 1995 (англійською) . Премія Едгара Аллана По. 1994. Архів оригіналу за 11 березня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ а б The 52nd Annual Golden Globe Awards (1995) (англ.). Золотой глобус. 1995. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ Best Director (англійською) . Національна рада кінокритиків США. 1994. Архів оригіналу за 15 жовтня 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
- ↑ а б Award "Maria honorífica". 25ed. Festival Internaciona de Cinema Fantàstic de Sitges (2/10 — 11/10) (англійською) . Міжнародний Кінофестиваль в Каталонії. 1992. Архів оригіналу за 1 Листопада 2012. Процитовано 2 жовтня 2012.
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Квентін Тарантіно
![]() |
Вікіцитати містять висловлювання від або про: Квентін Тарантіно |
- Світлана Олешко. Одного разу… зіграти у фільмі Тарантіно
- Російський фан-сайт Квентіна Тарантіно [Архівовано 5 Лютого 2013 у Wayback Machine.]
- Квентін Тарантіно на сайті IMDb (англ.)
- Квентін Тарантіно на allmovie [Архівовано 27 Квітня 2011 у Wayback Machine.] (англ.)
- The Quentin Tarantino Archives [Архівовано 4 Березня 2013 у Wayback Machine.] (англ.)
- Everything Tarantino [Архівовано 8 Грудня 2012 у Wayback Machine.] (англ.)
- Квентін Тарантіно на проєкті «Люди» [Архівовано 29 Грудня 2012 у Wayback Machine.]
- Преса
- Документальний фільм про Тарантіно [Архівовано 29 Липня 2013 у Wayback Machine.]
- Известия: Інтерв'ю Квентіна Тарантіно
|
|
|
- Народились 27 березня
- Народились 1963
- Уродженці Ноксвілла
- Члени Американської академії мистецтв і наук
- Лауреати премії «Оскар» за найкращий оригінальний сценарій
- Лауреати премії «Почесний Сезар»
- Лауреати премії «Золотий глобус»
- Кінорежисери США
- Кіноактори США
- Режисери — лауреати премії «Золота пальмова гілка»
- Американські агностики
- Сценаристи США
- Режисери фільмів жахів