Борис-Роман Володимирович
Борис (Роман) | ||
![]() | ||
| ||
---|---|---|
1010 — 1015 | ||
Попередник: | Ярослав Мудрий | |
Наступник: | Костянтин Всеволодович | |
Народження: |
990 невідомо | |
Смерть: |
24 липня 1015 Альта | |
Причина смерті: | heart injuryd | |
Поховання: | Церква святих Бориса і Гліба | |
Країна: | Київська Русь | |
Релігія: | християнство | |
Рід: | Рюриковичі | |
Батько: | Володимир Великий | |
Мати: | Анна Порфірогенета | |
Бори́с Володи́мирович (д.-рус. Бори́съ Володи́мировичъ; хрещене ім'я — Роман; бл. 990 — 24 липня 1015[1]) — князь Київської Русі, князь ростовський (1010—1015[1]. Представник династії Рюриковичів. Син Великого князя Київського Володимира Святославича. Молодший брат Ярослава Мудрого. Один із перших руських (давньоукраїнських) святих. Канонізований католицькою і православною церквами разом з братом Глібом у лику страстотерпця.
- Бори́с Володи́мирович — в українській історіографії з іменем по батькові.
- Бори́с І Росто́вський — у західній історіографії з номером правителя і назвою князівства.
- Рома́н — хрещене ім'я. Очевидно названий на честь свого діда візантійського імператора Романа II.
- Бори́с-Рома́н Володи́мирович — комбіноване ім'я[1].
Борис народився близько 986[1] (або 990) року. Він був одним з улюблених синів Володимира. За однією версію матір'ю княжича була булгарська царівна, донька правителя Волзької Булгарії[1]. Його матір'ю за іншими джерелами була Візантійська принцеса Анна Порфірогенета, що підтверджує дату його народження як 990 рік .
Згідно з раннім Київським літописом, близько 1010 року Борис отримав удільне Ростовське князівство, яким до того володів його старший брат Ярослав[2]. За даними втрачених літописів, якими користувався Василь Татищев, юний князь міг перед цим правити у Муромі[3]. Проміжок його життя між 994 і 1015 роками не висвітлений у джерелах.
1015 року Борис повернувся з Ростова до Києва на прохання батька Володимира, який тяжко захворів. Незабаром після його прибуття стало відомо про вторгнення печенігів, і Володимир вислав його з дружиною на них[4]. Борис не зустрів печенігів, натомість винищив та завдав руйнувань ряду сіверських поселень: «умирив грады вся»[5][6].
Повертаючись назад, зупинився на річці Альті. Там він дізнався про батькову смерть і про зайняття великокнязівського столу Святополком I Окаянним. Дружина запропонувала йому йти на Київ і заволодіти престолом. Але Борис не бажав братовбивства і з обуренням відкинув цю пропозицію. Через це дружина Володимира покинула його і він залишається з одними своїми отроками[3][7].
Оскільки Борис був популярним серед киян, Святополк вирішив убити небезпечного конкурента. Сповістивши молодого князя про смерть батька і пропонуючи жити у злагоді, він відправив до нього найманих убивць — Путшу й вишгородських бояр Тальця Єловича і Ляшка. 24 липня 1015 року, в неділю, вночі вони прийшли на Альту, до шатра Бориса. Почувши звідти спів псалмів, Путша вирішив почекати поки князь засне. Коли Борис ліг спати, вбивці вдерлися до його шатра і прокололи списами князя і його слугу-угорця Георгія, який намагався захистити господаря власним тілом. Путша з боярами загорнули у шатрове полотно тяжкопораненого князя й повезли до Києва. Коли Святополк, довідався що Борис ще живий, то послав двох варягів прикінчити його. Ті зробили це, простромивши мечами його серце[3][8].
Тіло 25-річного Бориса таємно привезли до Вишгорода і поховали в церкві святого Василя[9]. Незабаром від рук убивць, підісланих тим же Святополком, загинув брат Бориса — Гліб[10]. 1019 року Ярослав поховав його тіло у тій же церкві[3].
Більшість науковців вважають літописну розповідь про вбивство Бориса київським князем Святополком достовірною. Проте низка дослідників, такі як Олександр Головко[11], Микола Ільїн[12] та Анджей Грабський[13], заперечували її. На основі «Саги про Еймунда», де описується боротьба конунга Ярислейфа (Ярослава) з київським конунгом Бурислейфом, вони висунули гіпотезу, що Бурислейф — це Борис, який був убитий руками варягів, ярославовими найманцями. Український історик Леонтій Войтович вказував на алогічність цієї гіпотези, оскільки Ярослав не мав необхідності сприяти вшановуванню і канонізації Бориса і Гліба, якщо б він був їхнім убивцею[1]. Крім того, традиційно Бурислейф ототожнюється зі Святополком, якого підтримував Болеслав I Хоробрий, або самим Болеславом, а не Борисом[14].
- Батько: Володимир (963? —1015), князь новгородський (970—980), великий князь київський (980—1015)
- Матір: Анна Порфірогенета
- Брати і сестри:
- Вишеслав (бл. 980—бл. 995? до 1010), князь новгородський (990—1010)
- Ізяслав (981—1001), князь полоцький (бл.990—1001)
- Святополк (981—після 1019), князь турівський (990—1015), великий князь київський (1015—1019)
- Святослав (бл.982—1015), князь древлянський (990—1015)
- Ярослав (бл.983—20.02.1054), князь ростовський (990—?), великий князь київський (1015—1054)
- Мстислав (бл.983—1036), князь тмутороканський (бл. 990/1010—1023), чернігівський (1015—1036)
- Предслава (між 983/986— після 1011 до 1042) ∞ наложниця польського короля Болеслава І
- Всеволод (між 983/984—до 1015), князь володимирський (990—1008/1013)
- Станіслав (бл.985—до 1015), князь смоленський (990—1015)
- Судислав (бл.986? —1063), князь псковський (1014—1036)
- Гліб (бл.987 ? —1015), князь муромський (1013—1015)
- Прямислава (бл.987/988—?) ∞ Ласло Лисий, угорський князь
- NN Володимирівна (?—?) ∞ Бернгард II, маркграф Північної марки
- Позвізд (до 988/989—1015 ?), мав володіння на Волині.
- Добронега (до 1011—1087) ∞ Казимир І, князь польський
8. Ігор, князь київський | ||||||||||||||||
4. Святослав, великий князь київський | ||||||||||||||||
9. Ольга, княгиня київська | ||||||||||||||||
2. Володимир, великий князь київський | ||||||||||||||||
10. Мал, князь древлян | ||||||||||||||||
5. Малуша, ключниця | ||||||||||||||||
11. невідомо | ||||||||||||||||
1. Борис, князь ростовський | ||||||||||||||||
12. Костянтин VII, візантійський імператор | ||||||||||||||||
6. Роман II, візантійський імператор | ||||||||||||||||
13. Олена, візантійська імператриця | ||||||||||||||||
3. Анна, візантійська царівна | ||||||||||||||||
14. Кратер, корчмар | ||||||||||||||||
7. Феофано, візантійська імператриця | ||||||||||||||||
15. невідомо | ||||||||||||||||
Пам'ятник святим Борису і Глібу, покровителям Вишгорода, відкрито у місті 31 липня 2011 року[15].
Пам'ятник князю Борису у місті Бориспіль.
Від імені Бориса походить назва українського міста Бориспіль.
Вулиця Князя Бориса в Борисполі
У місті Вишгород вулицю Ватутіна перейменували на вулицю Борисо-Глібську.[16]
Борис і Гліб були канонізовані руською церквою 1071 року[3]. Рюриковичі вбачали у них своїх заступників і молитвеників. У літописах є згадки про чудеса зцілення, що відбувалися у їхньої труни; про перемоги, здобуті їх ім'ям та допомогою (перемога Рюрика Ростиславича над Кончаком, Олександра Невського над тевтонцями), про паломництво князів до їхнього гробу (Володимира Володимировича, князя галицького; Святослава Всеволодовича, князя суздальського), тощо[3].
2 травня святкується день перенесення мощів Бориса і Гліба в нову церкву, збудовану князем Ізяславом I у Вишгороді. 1115 року їх мощі знову урочисто перенесли до кам'яної церкви Бориса і Гліба у тому ж місті. Після монгольської навали 1240 року мощі були втрачені[17].
Історія убивства була темою численних сказань, з яких найдавнішим є «Сказання про святих Бориса і Гліба», авторство якого приписується Нестору і чорноризцю Якову[3].
У літописі під 1175 роком згадується меч Бориса, що належав у той час Андрієві I Боголюбському[3].
- ↑ а б в г д е Войтович 2000.
- ↑ ПСРЛ. — Т. 2. Ипатьевская летопись [Архівовано 11 травня 2021 у Wayback Machine.]. — СПб., 1908. — С.105.
- ↑ а б в г д е ж и Рудаков В. Е. Борис Владимирович // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона: В 86 томах (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
- ↑ ПСРЛ. — Т. 2. Ипатьевская летопись [Архівовано 25 квітня 2013 у Wayback Machine.]. — СПб., 1908. — С.115.
- ↑ Сказания о святых Борисе и Глебе: Сильвестровский список XIV века / издал И. И. Срезневский. — СПб.: Типография ИАН, 1860 (11-12с.) (рос.)
- ↑ Супруненко О. Б., Пуголовок Ю. О. Дослідження літописної Лтави: Іванова гора. Частина 1 — Київ: ЦП НАНУ і УТОПІК, 2015. — 180 с. (21 с.): іл. + XII кол. вкл. — ISBN 978-966-8999-65-9
- ↑ ПСРЛ. — Т. 2. Ипатьевская летопись [Архівовано 25 квітня 2013 у Wayback Machine.]. — СПб., 1908. — С.118.
- ↑ ПСРЛ. — Т. 2. Ипатьевская летопись [Архівовано 25 квітня 2013 у Wayback Machine.]. — СПб., 1908. — С.118—120.
- ↑ ПСРЛ. — Т. 2. Ипатьевская летопись [Архівовано 25 квітня 2013 у Wayback Machine.]. — СПб., 1908. — С.124.
- ↑ ПСРЛ. — Т. 2. Ипатьевская летопись [Архівовано 25 квітня 2013 у Wayback Machine.]. — СПб., 1908. — С.122.
- ↑ Головко А. Б. Древняя Русь и Польша в политических взаимоотношениях X — первой трети XIII вв. — К., 1988. — С.23-25, 28, 30.
- ↑ Ильин Н. И. Летописная статья 6523 года и ее источник. Опыт анализа. — М., 1957. — С.168.
- ↑ Grabski A.F. Bolesław Chrobry. — Warszawa, 1964. — s.256-267.
- ↑ Эймундова сага. Сказание об Эймунде Ринговиче и Рагнаре Агнаровиче, скандинавских витязях, поселившихся в России в начале XI века [Архівовано 4 листопада 2013 у Wayback Machine.]. / [О. И. Сенковский] (Барон Брамбеус). Собрание сочинений. — СПб., 1858. Т. V. С. 511—573 (перевод с комментариями).
- ↑ У Вишгороді відкрили пам'ятник святим страстотерпцям
- ↑ На Київщині перейменували понад триста вулиць на честь військових та вчених. Інформатор Київ (укр.). 2 серпня 2024. Процитовано 3 серпня 2024.
- ↑ Экземплярский А. В. Глеб Владимирович, князь муромский // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона: В 86 томах (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
- Сказания о святых Борисе и Глебе: Сильвестровский список XIV века / издал И. И. Срезневский. — Санкт-Петербург, 1860.
- Полное собрание русских летописей. — Т. 2. Ипатьевская летопись [Архівовано 25 квітня 2013 у Wayback Machine.]. — Санкт-Петербург, 1908.
- Бугославський С. Україно-руські пам'ятки XI—XVIII в.в. про князів Бориса та Гліба [Архівовано 29 січня 2012 у Wayback Machine.]. — Київ: Всеукраїнська Академія Наук, 1928.
- Войтович Л. 3.1. Династія Рюриковичів. // Князівські династії Східної Європи (кінець IX — початок XVI ст.). Львів: Інститут українознавства, 2000.
- Рыдзевская Е. А. Древняя Русь и Скандинавия IX—XIV вв. — Москва, 1978.
- Древняя Русь в свете зарубежных источников [Архівовано 13 грудня 2012 у Wayback Machine.] / под ред. Е. А. Мельниковой. — Москва: Логос, 1999. ISBN 5-88439-088-2
- Княжеское житие. Сказание о Борисе и Глебе. [Архівовано 13 травня 2013 у Wayback Machine.] / Древняя русская литература. Хрестоматия. Сост. Н. И. Прокофьев. — Москва, 1980. — С.37-44.
- Убивство святих новоявлених мучеників Бориса і Гліба [Архівовано 13 травня 2013 у Wayback Machine.] // Літопис руський / пер. з давньорус. Л. Є. Махновця. — Київ: Дніпро, 1989.
- Сказание о Борисе и Глебе [Архівовано 31 травня 2008 у Wayback Machine.] // Библиотека литературы Древней Руси / под ред. Д. С. Лихачёва и др. — Санкт-Петербург: 1997.
Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Борис-Роман Володимирович
|
|