Адель Енель
Адель Енель | |
---|---|
фр. Adèle Haenel | |
![]() Адель Енель. Фото 2012 | |
Дата народження | 1 січня 1989 (35 років) |
Місце народження | Париж, ![]() |
Громадянство | ![]() |
Професія | акторка |
Alma mater | Ліцей Монтеняd |
Роки активності | 2002 — наш час |
Член у | Collectif 50/50d[1] |
IMDb | ID 1194748 |
Автограф | ![]() |
Нагороди та премії | |
Сезар (2014, 2015) | |
![]() ![]() |
Аде́ль Ене́ль (фр. Adèle Haenel; нар. 1 січня 1989, Париж, Франція) — французька акторка театру та кіно. Двічі лауреат премії «Сезар» (у 2014 та 2015 роках) та низки інших кінонагород .
Життєпис та кар'єра
Адель Енель народилася 1 січня 1989 року у Парижі в сім'ї перекладача австрійського походження та учительки[2]. Відвідувала театральні курси у Монтреї. Акторську кар'єру почала у 13-річному віці на театральній сцені. У кіно дебютувала у 2002 році, зігравши роль Хлої у фільмі «Дияволи» режисера Крістофа Ружжіа. Після 5-річної перерви Адель повернулася у кіно, знявшись у дебютному фільмі Селін Ск'ямми «Водяні лілії». За роботу у цій стрічці акторка уперше була номінована на премію «Сезар» як найперспективніша молода акторка. Другу номінацію на цю премію отримала у 2012 році за роль у фільмі Бертрана Бонелло «Будинок терпимості»[3] та отримала за роль у цьому фільму Премію «Люм'єр».
За виконання головної ролі у фільмі «Сюзанна» (реж. Катель Кілевере, 2013) уперше отримала премію «Сезар» (номінація «Найкраща акторка другого плану»)[4].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/62/Apollonide_2012_2.jpg/300px-Apollonide_2012_2.jpg)
У 2014 році Адель Енель зіграла головну жіночу роль у фільмі Тома Кайє «Винищувачі», отримавши за неї «Сезара» у номінація «Найкраща акторка»[5]. У цьому ж році знялася разом з зірками французького кіно Ґійомом Кане та Катрін Денев у фільмі Андре Тешіне «Чоловік, якого надто сильно любили», отримавши чергову номінацію на «Сезара» як найкраща акторка.
У 2015 році Адель Едель була удостоєна французької акторської премії Ромі Шнайдер.
Фільмографія
Рік | Українська назва | Оригінальна назва | Роль | |
---|---|---|---|---|
2002 | ф | Дияволи | Les Diables | Хлоя |
2007 | ф | Водяні лілії | Naissance des pieuvres | Флоріан |
2009 | ф | Розв'язки | Déchaînées | Люсі |
2009 | кф | Поліна | Pauline | |
2010 | кф | Les Grandes Forêts | Ліза | |
2010 | ф | Будинок терпимості | L'Apollonide (Souvenirs de la maison close) | Леа |
2010 | кф | Adieu Molitor | подруга Полен | |
2011 | ф | Після півдня[fr] | Après le sud | Амелі |
2011 | ф | У місті[fr] | En ville | Ізабель |
2011 | тф | Гольдман[fr] | Goldman | Жанна |
2011 | ф | Сповідь сина століття[fr] | Confession d'un enfant du siècle | дівчина у таверні |
2013 | ф | Сюзанна | Suzanne | Марія |
2014 | ф | Винищувачі | Les Combattants | Мадлен |
2014 | ф | Чоловік, якого надто сильно любили | L'homme qu'on aimait trop | Аньєс Ле Ру |
2015 | ф | Заборонена кімната | The Forbidden Room | |
2016 | ф | Людожери | Les Ogres | Мона |
2016 | ф | Ноктюрама | Nocturama | молода жінка на велосипеді |
2016 | ф | Сирота | Orpheline | Рені |
2017 | ф | 120 ударів на хвилину | 120 battements par minute | Софі |
2018 | ф | Щось не так з тобою | En liberté! | Івонн |
2018 | ф | Один король — одна Франція | Un peuple et son roi | Франсуаза |
2019 | ф | Замша | Le Daim | Деніз |
2019 | ф | Портрет дівчини у вогні | Portrait de la jeune fille en feu | Елоїза |
Визнання
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cf/Ad%C3%A8le_Haenel_C%C3%A9sars_2015_%28cropped%29.jpg/220px-Ad%C3%A8le_Haenel_C%C3%A9sars_2015_%28cropped%29.jpg)
Рік | Категорія | Фільм | Результат | |
---|---|---|---|---|
Премія «Сезар» | ||||
2008 | Найперспективніша акторка | Водяні лілії | Номінація | |
2012 | Будинок терпимості | Номінація | ||
2014 | Найкраща акторка другого плану | Сюзанн | Перемога | |
2015 | Найкраща акторка | Винищувачі | Перемога | |
Чоловік, якого надто сильно любили | Перемога | |||
2018 | Найкраща акторка другого плану | 120 ударів на хвилину | Номінація | |
2019 | Найкраща акторка | Щось не так з тобою | Номінація | |
Премія «Люм'єр» | ||||
2012 | Найкраща молода акторка | Будинок терпимості | Перемога | |
2015 | Найкраща акторка | Винищувачі Чоловік, якого надто сильно любили |
Номінація | |
Берлінський міжнародний кінофестиваль | ||||
2012 | Перемога | |||
Товариство драматургів і театральних композиторів (SACD) | ||||
2014 | Перемога | |||
Каїрський кінофестиваль | ||||
2014 | Срібна піраміда найкращій акторці | Винищувачі | Перемога | |
Золотий глобус | ||||
2015 | Найкраща акторка | Винищувачі | Номінація | |
2015 | Номінація |
Примітки
- ↑ http://collectif5050.com/les-signataires
- ↑ Nouvelle Rubrique: Espoir — Adele Haenel [Архівовано 19 січня 2010 у Wayback Machine.], Excessif, 10 липня 2007.
- ↑ Adèle Haenel, comédienne «déchaînée» qui refuse de dépendre du goût des autres [Архівовано 21 січня 2010 у Wayback Machine.] Les Quotidiennes. 29 травня 2010. (фр.)
- ↑ France's Cesar Awards: Me, Myself and Mum Wins Best Film. Hollywood Reporter. Процитовано 10 серпня 2014.
- ↑ Juliette Binoche, Marion Cotillard, Kristen Stewart Among France's Cesar Awards Nominees. The Hollywood Reporter. Процитовано 10 серпня 2015.
- ↑ Повний перелік нагород на номінацій Аделі Енель на сайті IMDb(англ.)
Посилання
- Адель Енель на сайті IMDb (англ.)
- Адель Енель на сайті AlloCiné (фр.)
|
|
|
|