Єні-Кале
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/20/%D0%A4%D0%BE%D1%80%D1%82%D0%B5%D1%86%D1%8F_%D0%84%D0%BD%D1%96-%D0%9A%D0%B0%D0%BB%D0%B5_111.jpg/300px-%D0%A4%D0%BE%D1%80%D1%82%D0%B5%D1%86%D1%8F_%D0%84%D0%BD%D1%96-%D0%9A%D0%B0%D0%BB%D0%B5_111.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d2/Kerch_Enikale_Upper.sea.jpg/300px-Kerch_Enikale_Upper.sea.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/11/Kerch_Enikale_Sea.sea.jpg/300px-Kerch_Enikale_Sea.sea.jpg)
Єні-Кале (рос. Ени-Кале, крим. Yeñi Qale) — османська фортеця на березі Керченської протоки в північно-східній частині міста Керч. Разом з фортецями Перекоп та Арабат захищала Крим від нападів з півночі та сходу, а також контролювала Керченську протоку. Єдина пам'ятка військово-оборонної архітектури на території України, що відображає рівень фортифікаційного мистецтва західної Європи початку XVIII століття. Деякі археологи вважають, що фортеця знаходиться на місці давньогрецького міста Парфенон.
Історія
Після вигнання італійців з Криму в 1470-х рр. Керч завоювали османи. Місто не мало оборонних мурів. З кінця XVII століття у кримські справи починає активно втручатися Московське царство. У 1696 році московські війська захопили османську фортецю Азов. 1699 році московська флотилія, яка складалася з 10 кораблів, великої кількості галер і козацьких чайок, з'явилася перед османським гарнізоном у Керченській протоці, що було певним військовим тиском на Османську імперію.
У 1700 році у Стамбулі було підписано перемир'я, за умовами якого Московське царство отримало Азов і припиняло сплачувати данину Кримському ханству.
Османи вжили термінових заходів для зміцнення керченських берегів. У 1699 р. розпочато зведення фортеці під загальним керівництвом італійця-мусульманина Голоппо та за технічної допомоги французьких військових інженерів. Місце було обрано вдало. Корабель, через неможливість виконати маневр, прирікали на згубний вогонь берегових батарей. У 1703 р. будівництво фортеці, яка дістала назву «Єні-Кале» («Нова фортеця»), в основному було завершено. Відтепер тут розташувався головний штаб османської оборони Причорномор'я.
Нова фортеця мала форму неправильної трапеції з бічними стінами (напівбастіонами), що піднімалися вгору майже на 50 метрів. Єні-Кале був розрахований на 2-тисячний гарнізон. Однак там знаходилося понад однієї тис. вояків: 700 османських солдатів та 300 татарських добровольців, що вербувалися з найближчих сіл. Платню солдати отримували із султанської скарбниці. Усередині фортеці знаходилися два порохові склади, арсенал, казарми, водяний резервуар, мечеть і лазня. Гарнізонним начальником був Паша́ у чині візира.
Під час Російсько-турецької війни гарнізон Єні-Кале був значно підкріплений присланою зі Стамбула флотилією з 12 шістдесяти-гарматних кораблів, близько 90 галер, на яких знаходилося до 12 тис. солдатів. Однак 1771 р. Єні-Кале була без бою захоплена російською армією. У 1774 році за Кючук-Кайнарджійським мирним договором Керч і Єні-Кале були передані до Російської імперії.
Єні-Кале втратила військове значення, і в 1835 р. на її території розмістився військовий шпиталь. Під час Кримської війни 1853–1856 фортеця була частково відремонтована, встановлено декілька берегових батарей. 12 травня 1855 російський гарнізон вступили у бій з англійською ескадрою, що увійшла до Керченської протоки. Але гармати не могли влучити у ціль, тому російське командування віддало наказ висадити порохові льохи і залишити позиції.
У 1880 році Єні-Кале остаточно втратило своє військове значення.[3].
У другій половині XX століття фортеця Єні-Кале була поставлена на облік пам'яток архітектури.
Джерела
- Фортеця Єні-Кале (укр.)
- Подорож по Криму і Кубані. Керч. Єні-Кале. (укр.)
- Історія фортеці Єні-Кале (рос.)
Примітки
- ↑ Постановление Совета Министров УССР № 970 от 24.08.1963
- ↑ Распоряжение Правительства Российской Федерации № 2073-р от 17.10.2015
- ↑ Населенные места Российской империи в 500 и более жителей с указанием всего наличного в них населения и числа жителей преобладающих вероисповеданий : по данным первой всеобщей переписи населения 1897 г. / Под ред. Н. А. Тройницкого — С.-Пб. : Типография «Общественная польза»: [паровая типолитография Н. Л. Ныркина], 1905. — С. 1-217. — X, 270, 120 с.(рос. дореф.)
|
|
|