Едвін Маттісон Макміллан: відмінності між версіями
[неперевірена версія] | [неперевірена версія] |
Мітки: Редагування з мобільного пристрою Редагування через мобільну версію |
Shkod (обговорення | внесок) вікіфікація |
||
Рядок 13: | Рядок 13: | ||
| галузь = |
| галузь = |
||
| заклад = [[Університет Каліфорнії, Берклі]] |
| заклад = [[Університет Каліфорнії, Берклі]] |
||
| Alma Mater = [[Каліфорнійський технологічний інститут]]<br |
| Alma Mater = [[Каліфорнійський технологічний інститут]]<br/>[[Принстонський університет]] |
||
| відомий через = відкриття першого трансуранового елемента, [[прискорювач]]і |
| відомий через = відкриття першого трансуранового елемента, [[прискорювач]]і |
||
| звання = |
| звання = |
||
Рядок 23: | Рядок 23: | ||
}} |
}} |
||
{{othernames|Макміллан}} |
{{othernames|Макміллан}} |
||
'''Едвін Маттісон Макміллан''' ({{lang-en|Edwin Mattison McMillan}}) ( |
'''Едвін Маттісон Макміллан''' ({{lang-en|Edwin Mattison McMillan}}) ([[18 вересня]] [[1907]], [[Редондо-Біч]], [[штат Каліфорнія]] — [[7 вересня]] [[1991]]), американський фізик. Закінчив Каліфорнійський технологічний інститут в [[Берклі]] ([[1928]]); з [[1935]] співробітник Радіаційної лабораторії цього інституту (з [[1958]] директор). Професор Каліфорнійського університету (з [[1946]]). Основні праці по ядерній фізиці і техніці прискорення елементарних частинок. У 1940, опромінюючи уранову мішень нейтронами, виявив перший трансурановий елемент [[нептуній]] (у 1940—41 за участю Макміллана був відкритий [[плутоній]]). У [[1945]] (дещо пізніше від [[Векслер Володимир Йосипович|В. Й. Векслера]] і незалежно від нього) запропонував принцип [[автофазування]]. [[Нобелівська премія з хімії]] ([[1951]], спільно з [[Гленн Сіборг|Гленом Сіборгом]]) «за відкриття в області хімії трансуранових елементів». |
||
== Біографія == |
== Біографія == |
||
Рядок 34: | Рядок 34: | ||
Коли в [[1934]] Лоуренс заснував радіаційну лабораторію в Берклі, Макміллан увійшов до числа її співробітників. Він провів на циклотроні Лоуренса досліди, аналогічні дослідженням О. Гана і його співробітників Ф. Штрасмана і Л. Майтнер, вивчаючи дії [[нейтрон]]ів на [[уран (хімічний елемент)|уран]]. У [[1940]] Макміллан і його співробітник Філіп Ходж Ейблсон виявили, що розщеплювалися не всі ядра атомів урану, що піддалися удару нейтронами. Ті ядра, які захоплювали нейтрони, не піддававшись розщеплюванню, поводилися так, як передбачав Нобелівський лауреат [[Енріко Фермі]]: вони, унаслідок бета-розпаду, підвищували свій атомний номер (число протонів) з 92 до 93 і утворювали новий елемент, атом якого містив 93 протони і електрони. Цей елемент, названий ними нептунієм (на ім'я [[Нептун (планета)|планети Нептун]]), став першим синтезованим трансурановим елементом. Дослідження з синтезу трансуранових елементів, початі Макмілланом, продовжив в Берклі Г. Сіборг. |
Коли в [[1934]] Лоуренс заснував радіаційну лабораторію в Берклі, Макміллан увійшов до числа її співробітників. Він провів на циклотроні Лоуренса досліди, аналогічні дослідженням О. Гана і його співробітників Ф. Штрасмана і Л. Майтнер, вивчаючи дії [[нейтрон]]ів на [[уран (хімічний елемент)|уран]]. У [[1940]] Макміллан і його співробітник Філіп Ходж Ейблсон виявили, що розщеплювалися не всі ядра атомів урану, що піддалися удару нейтронами. Ті ядра, які захоплювали нейтрони, не піддававшись розщеплюванню, поводилися так, як передбачав Нобелівський лауреат [[Енріко Фермі]]: вони, унаслідок бета-розпаду, підвищували свій атомний номер (число протонів) з 92 до 93 і утворювали новий елемент, атом якого містив 93 протони і електрони. Цей елемент, названий ними нептунієм (на ім'я [[Нептун (планета)|планети Нептун]]), став першим синтезованим трансурановим елементом. Дослідження з синтезу трансуранових елементів, початі Макмілланом, продовжив в Берклі Г. Сіборг. |
||
У [[Друга світова війна|Другу світову війну]] Макміллан, виконуючи замовлення військового відомства, займався гідролокаторами, мікрохвильовими радарами і ядерною зброєю, працюючи в Берклі, в Массачусетському технологічному інституті ( |
У [[Друга світова війна|Другу світову війну]] Макміллан, виконуючи замовлення військового відомства, займався гідролокаторами, мікрохвильовими радарами і ядерною зброєю, працюючи в Берклі, в Массачусетському технологічному інституті (1940—1941), в лабораторії радіо- і звукового зв'язку військово-морських сил США в [[Сан-Дієго]] (1941—1942) і брав участь в [[Манхеттенський проект|Манхеттенському проекті]] (1942—1945). |
||
Після війни став професором фізики в Каліфорнійському університеті в Берклі, а в 1954 |
Після війни став професором фізики в Каліфорнійському університеті в Берклі, а в 1954 — заступником директора радіаційної лабораторії Лоуренса. З 1958 до відходу у відставку в 1973 очолював цю лабораторію. |
||
У [[1945]] Макміллан зайнявся удосконаленням [[циклотрон]]а, що привело його до розробки синхротрона, проте двома роком пізніше за радянського фізика академіка [[Векслер Володимир Йосипович|В.Й. |
У [[1945]] Макміллан зайнявся удосконаленням [[циклотрон]]а, що привело його до розробки синхротрона, проте двома роком пізніше за радянського фізика академіка [[Векслер Володимир Йосипович|В. Й. Векслера]]. |
||
У [[1951]] Макміллану спільно з Сіборгом була присуджена Нобелівська премія. Їх імена вперше з'явилися в списку нобелівських |
У [[1951]] Макміллану спільно з Сіборгом була присуджена Нобелівська премія. Їх імена вперше з'явилися в списку нобелівських номінантів у [[1948]]. |
||
Після отримання Нобелівської премії Макміллан продовжував активно займатися науково-дослідною діяльністю аж до відходу у відставку з Каліфорнійського університету в Берклі в [[1973]]. |
Після отримання Нобелівської премії Макміллан продовжував активно займатися науково-дослідною діяльністю аж до відходу у відставку з Каліфорнійського університету в Берклі в [[1973]]. |
||
Рядок 49: | Рядок 49: | ||
== Роботи == |
== Роботи == |
||
* The Synchrotron |
* The Synchrotron — a proposed high-energy particle accelerator // Phys. Rev. 1945. V. 68; Lecture Series in Nuclear Physics. Washington, DC, 1947; Production of mesons by X-rays // Science. 1949. V. 110. (with J.Peterson, R.White). |
||
== Примітки == |
|||
{{reflist}} |
|||
== Посилання == |
== Посилання == |
||
Рядок 55: | Рядок 58: | ||
* Нобелівська лекція [http://nobelprize.org/nobel_prizes/chemistry/laureates/1951/mcmillan-lecture.html The Transuranium Elements: Early History] |
* Нобелівська лекція [http://nobelprize.org/nobel_prizes/chemistry/laureates/1951/mcmillan-lecture.html The Transuranium Elements: Early History] |
||
{{бібліоінформація}} |
|||
{{Нобелівська премія з хімії}} |
{{Нобелівська премія з хімії}} |
||
Версія за 18:57, 7 вересня 2018
Едвін Маттісон Макміллан | |
---|---|
![]() | |
Ім'я при народженні | англ. Edwin Mattison McMillan[1] |
Народився |
18 вересня 1907 Редондо Біч, Каліфорнія, США |
Помер |
7 вересня 1991 (83 роки) Ель Серіто, Контра Коста каунті, Каліфорнія, США ·complications of diabetes mellitusd[2] |
Поховання | Sunset View Cemeteryd[3] |
Країна |
![]() |
Національність |
![]() |
Діяльність | фізик, викладач університету |
Alma mater |
Каліфорнійський технологічний інститут Принстонський університет |
Галузь | фізика |
Заклад | Університет Каліфорнії, Берклі |
Вчителі | Edward Condond[2] |
Аспіранти, докторанти | A. Carl Helmholzd |
Членство |
Національна академія наук США Американська академія мистецтв і наук Американське філософське товариство[2] Американське фізичне товариство[2] |
Відомий завдяки: | відкриття першого трансуранового елемента, прискорювачі |
Нагороди |
![]() |
![]() |
Едвін Маттісон Макміллан (англ. Edwin Mattison McMillan) (18 вересня 1907, Редондо-Біч, штат Каліфорнія — 7 вересня 1991), американський фізик. Закінчив Каліфорнійський технологічний інститут в Берклі (1928); з 1935 співробітник Радіаційної лабораторії цього інституту (з 1958 директор). Професор Каліфорнійського університету (з 1946). Основні праці по ядерній фізиці і техніці прискорення елементарних частинок. У 1940, опромінюючи уранову мішень нейтронами, виявив перший трансурановий елемент нептуній (у 1940—41 за участю Макміллана був відкритий плутоній). У 1945 (дещо пізніше від В. Й. Векслера і незалежно від нього) запропонував принцип автофазування. Нобелівська премія з хімії (1951, спільно з Гленом Сіборгом) «за відкриття в області хімії трансуранових елементів».
Біографія
Народився 12 вересня 1907 в Редондо Біч (штат Каліфорнію) в сім'ї лікаря Едвіна Гарґо Макміллана і Ганни Марії Маттісон. Сім'я незабаром переїхала до Пасадени, де Макміллан здобув середню освіту. Займаючись в школі, відвідував публічні лекції в Каліфорнійському технологічному інституті, де пізніше спеціалізувався з фізиик, отримавши в 1928 ступінь бакалавра, а наступного року ставши магістром природних наук.
Докторський ступінь присуджений в 1932 Принстонським університетом за дисертацію про молекулярні пучки. Після цього він працював в Каліфорнійському університеті в Берклі як стипендіат Державного науково-дослідного фонду.
У 1930 Ернест Орландо Лоуренс (лауреат Нобелівської премії з фізики за 1939) побудував в Берклі перший циклотрон, прискорювач частинок, що надає протонам і ядрам атомів надзвичайно високу енергію.
Коли в 1934 Лоуренс заснував радіаційну лабораторію в Берклі, Макміллан увійшов до числа її співробітників. Він провів на циклотроні Лоуренса досліди, аналогічні дослідженням О. Гана і його співробітників Ф. Штрасмана і Л. Майтнер, вивчаючи дії нейтронів на уран. У 1940 Макміллан і його співробітник Філіп Ходж Ейблсон виявили, що розщеплювалися не всі ядра атомів урану, що піддалися удару нейтронами. Ті ядра, які захоплювали нейтрони, не піддававшись розщеплюванню, поводилися так, як передбачав Нобелівський лауреат Енріко Фермі: вони, унаслідок бета-розпаду, підвищували свій атомний номер (число протонів) з 92 до 93 і утворювали новий елемент, атом якого містив 93 протони і електрони. Цей елемент, названий ними нептунієм (на ім'я планети Нептун), став першим синтезованим трансурановим елементом. Дослідження з синтезу трансуранових елементів, початі Макмілланом, продовжив в Берклі Г. Сіборг.
У Другу світову війну Макміллан, виконуючи замовлення військового відомства, займався гідролокаторами, мікрохвильовими радарами і ядерною зброєю, працюючи в Берклі, в Массачусетському технологічному інституті (1940—1941), в лабораторії радіо- і звукового зв'язку військово-морських сил США в Сан-Дієго (1941—1942) і брав участь в Манхеттенському проекті (1942—1945).
Після війни став професором фізики в Каліфорнійському університеті в Берклі, а в 1954 — заступником директора радіаційної лабораторії Лоуренса. З 1958 до відходу у відставку в 1973 очолював цю лабораторію.
У 1945 Макміллан зайнявся удосконаленням циклотрона, що привело його до розробки синхротрона, проте двома роком пізніше за радянського фізика академіка В. Й. Векслера.
У 1951 Макміллану спільно з Сіборгом була присуджена Нобелівська премія. Їх імена вперше з'явилися в списку нобелівських номінантів у 1948.
Після отримання Нобелівської премії Макміллан продовжував активно займатися науково-дослідною діяльністю аж до відходу у відставку з Каліфорнійського університету в Берклі в 1973.
Макміллан був пристрасним альпіністом і хотів, щоб його діти почали лазити на вершини раніше, ніж стануть говорити.
Помер 7 вересня 1991 в Ель-Черріто (Каліфорнія).
Роботи
- The Synchrotron — a proposed high-energy particle accelerator // Phys. Rev. 1945. V. 68; Lecture Series in Nuclear Physics. Washington, DC, 1947; Production of mesons by X-rays // Science. 1949. V. 110. (with J.Peterson, R.White).
Примітки
- ↑ Deutsche Nationalbibliothek Record #138352232 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ а б в г д е NNDB — 2002.
- ↑ Find a Grave — 1996.
Посилання
- Nobel Foundation biography
- Нобелівська лекція The Transuranium Elements: Early History
|
|
- Народились 18 вересня
- Народились 1907
- Померли 7 вересня
- Померли 1991
- Члени і члени-кореспонденти Національної академії наук США
- Члени Американської академії мистецтв і наук
- Члени Американського філософського товариства
- Члени Американського фізичного товариства
- Лауреати Нобелівської премії з хімії
- Фізики США
- Хіміки США
- Випускники Принстонського університету