Осетини
Осетини Ирæттæ | |
---|---|
![]() осетинські жінки за роботою, XIX ст. | |
Кількість | понад 700 тис. осіб |
Ареал | ![]() Північна Осетія ![]() Південна Осетія ![]() |
Близькі до | іранські народи |
Входить до | іранські народи |
Мова | осетинська, грузинська, російська |
Релігія | християни, Уацдін мусульмани-суніти |
Осети́ни (осет. ирæттæ, дигорæнттæ) — давній народ Північного Кавказу.
Осетини живуть в історичній області Осетія. У цей час територіально це 2 національні автономії — Республіка Північна Осетія в складі РФ та самопроголошена держава Південна Осетія. Як і діаспори багатьох кавказьких народів, сформовані наприкінці XIX століття після російсько-кавказьких воєн, значна осетинська громада проживає на території Туреччини.
Чисельність осетинів у Росії становить 515 тис. осіб (перепис 2002[1]); у Грузії — у Південній Осетії понад 65 тис. осіб (1989[2]), на решті території Грузії — 38 028 осіб (перепис 2002 року); у Туреччині — понад 100 тис. осіб (оцінка, 1990-ті рр.)
Таким чином, загальна чисельність осетинів становить понад 700 тис. осіб (оцінка, 1990-ті).
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/49/Ossetian_tribes.png/250px-Ossetian_tribes.png)
Сучасні осетини походять від нащадків кавказьких племен, підкорених аланами, одним із сарматських племен. Близько 200 р. н. е. аланам вдалося зберегти майже всю свою культуру перед готською навалою: вони змогли створити державне утворення у межиріччі Дону й Волги.
Осетини |
Осетинська мова |
Осетинські імена |
Осетинська міфологія |
Осетинська архітектура |
Осетинська література |
Осетинська музика |
Осетинська кухня |
Між 350 і 374 роками гуни знищили Аланське царство, але у VIII ст. централізована Аланія виникла на півнночі Кавказу, на землях теперішньої Черкесії та Північної Осетії. Вигідне розташування Аланії на Великому шовковому шляху сприяло піднесенню держави, яка у період розквіту Х—XI століть являла собою централізовану монархію і становила значну регіональну потугу. За сучасності спадщина Аланії є питанням суперечок між адигськими народами і осетинами.
У XIII ст. Аланія впала під натиском монгольської навали. Аланів відтіснили з родючих долин на південь, у гірські ущелини Центрального Кавказу. На його північних відрогах утворились 4 великі спільноти, що відповідали племінному розподілу (Дігорське, Алагірське, Куртатінське, Тагаурське), на південних — велика кількість дрібніших удільних територій, що перебували під впливом грузинських феодалів.
Саме тоді, у пізньому Середньовіччі, почалось формування основних сучасних субетносів осетинів:
- Дігорці (дигорон) — найзахідніші осетини, що знаходились під впливом адигів (кабардинців), від яких, зокрема, сприйняли іслам. Зараз основними місцями проживання дігорців є 2 райони в Північній Осетії (Дігорський та Ірафський). Мусульманами є лише частинами дігорців Ірафського району.
- Кударці (къуыдайраг) — південна група осетинів, у грузинському регіоні Картлі. Після анексії Грузії Російською імперією в 1801 році, ця частина осетин сформувала Осетинський округ у складі Тифліської губернії (1846—1859), а вже за СРСР — у 1922 році отримала автономію в складі Грузинської РСР як Південна Осетія. Слід зазначити, що самоназвою даного субетносу є «ірон», від північних іронців вони відокремлюються лише за мовною ознакою (Кудара-Джавський говір іронського діалекту).
- Іронці (ирон) — група осетин-християн, землі яких, як і дігорців, у 1774 році були окуповані Російською імперією, а вже у 1920-х увійшли до складу новоствореної автономії в складі РРФСР Північна Осетія.
У XVIII—XIX ст. почалось переселення частини осетинів у долини.
Південні осетини мають історичне протистояння з грузинами (1918—1920), яке особливо загострилось наприкінці 1980-х — на початку 1990-х років, і з розпадом СРСР призвело до самопроголошення самостійності Південної Осетії.
Північні осетини брали участь в Осетино-інгушському конфлікті (1991—1992).
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/Ossetian_mosaic.jpg/220px-Ossetian_mosaic.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/9/9a/%D0%9E%D1%81%D0%B5%D1%82%D0%B8%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%B0%D0%BB%D1%84%D0%B0%D0%B2%D1%96%D1%82.jpg)
Осетинська мова належить до іранської групи індоєвропейської родини мов. Сучасна мова осетинів представлена 2 основними групами діалектів — іронська (Ірон) на Півночі і Півдні Осетії та дігорська (Дігурон) на заході Північної Осетії, що мають подальше членування на субдіалекти (туальський, ксанський та ін.).
В основу літературної норми покладено іронський діалект, а не більш архаїчний дігорський.
Писемність осетинської мови — на основі кирилиці (з XIX ст.)
Більшість віруючих осетин вважаються православними, що прийняли християнство з Візантії в період з IV по IX століття. Невелика частина осетин сповідують іслам сунітського спрямування, сприйнятий у XVII—XVIII століттях від кабардинців. Але значна частина осетинів (50%) фактично є прихильниками традиційних осетинських вірувань.
Система релігійного світогляду осетинів була успадкована від далеких предків і в своїй основі має арійське коріння. Але в умовах відсутності духовенства, релігійної організації та писемності, вона з часом зазнавала значних змін [3].
Процес етногенезу осетинів на основі кавказьких аланів за участю місцевого кавказомовного субстрату (племен кобанської культури), очевидно, став основною складовою для становлення їхніх релігійно-культових уявлень [4].
Духовна культура південних осетинів безперервно збагачувалася за рахунок сусідства з християнською Грузією і тривалих, безперервних контактів з її населенням. Найінтенсивнішими ці процеси були за часів царювання в Грузії Цариці Тамари.
Християнські елементи в народній релігії осетинів частиною успадковувалися і від самих аланів, які в період політичного розквіту Аланії в X-XI століттях активно поширювали на своїй території православ'я. Ця політика також активно підтримувалася союзною Візантією [5].
У результаті монгольської навали в XIII столітті, ці процеси були перервані. У наступний після краху Аланії період і аж до вступу до складу Російської імперії, осетини ізольовано жили в умовах важкодоступних гірських ущелин вже без участі в духовному житті світової цивілізації. У цих умовах відбувався процес остаточного становлення сучасної релігійної культури осетинів, що нині характеризується як універсальна монотеїстична релігія православного християнства [6].
Народна релігія осетинів має вигляд складної системи світогляду та культів, котра базується на найдавнішій осетинській міфології (зокрема, відображеної в осетинському Нартівському епосі), яка характеризується наявністю єдиного Бога, що має епітети великий і єдиний.
Він створив Усесвіт і все, що в ньому є, в тому числі й нижчі небесні сили, що є покровителями різних стихій, матеріального світу та сфер людської діяльності, і котрі разом становлять підвладний йому пантеон: святі покровителі, небесні ангели і земні духи [7].
У народному календарі осетинів є свята, що відзначаються в честь Великого Бога та більшості святих, які супроводжуються молитовними бенкетами і жертвопринесеннями, котрі часто влаштовуються у присвяченим для них святилищах.
Святилищами можуть бути як певні культові споруди, так і священні гаї, гори, печери, купи каміння, руїни древніх каплиць і церков [8]. Деякі з них шануються лише в окремих ущелинах або населених пунктах, а деякі є спільними для всіх осетинів[9].
- ↑ Перепис населення РФ. Архів оригіналу за 2 лютого 2008. Процитовано 11 серпня 2008.
- ↑ грузино-осетино-російський конфлікт і самопроголошення самостійності Південної Осетії крім значної еміграції, в першу чергу, грузин, також унеможливив проведення тут переписів населення. Останній такий відбувся ще за СРСР у 1989 році — тоді була зафіксована саме така кількість осетинів у республіці
- ↑ Джанайты С. Х. Три слезы Бога. — Владикавказ, 2007
- ↑ Абаев В. И. Осетинский язык и фольклор. — М.—Л., 1949
- ↑ Блиев М. М., Бзаров Р. С. История Осетии с древнейших времён до конца XIX века. — Владикавказ, 2000
- ↑ Камболов Т. Т. Языковая ситуация и языковая политика в Северной Осетии: история, современность, перспективы. Глава IV. — Владикавказ, 2007
- ↑ Дзадзиев А. Б., Дзуцев Х. В., Караев С. М. Этнография и мифология осетин. Краткий словарь. — Владикавказ, 1994
- ↑ Агънаты Г. Ирон æгъдæуттæ. — Дзæуджыхъæу, 1999
- ↑ Агнаев Г. Осетинские обычаи. — Владикавказ, 1999
![]() |
Це незавершена стаття з етнографії. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
![]() |
Це незавершена стаття з етнології. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |