Клітор
Клітор | |
---|---|
![]() Будова клітора: 1 — голівка 2 — тіло 3 — ніжка 4 — сечівниковий отвір 5 — цибулина присінку 6 — піхвовий отвір | |
Деталі | |
Система | Статева система |
Артерія | Дорсальна артерія клітора, глибока артерія клітора |
Вена | Поверхневі дорсальні вени клітора, глибокі дорсальні вени клітора |
Нерв | Дорсальний нерв клітора |
Ідентифікатори | |
Латина | Clitoris |
Анатомія Грея | subject #270 |
MeSH | D002987 |
TA98 | A09.2.02.001 |
TA2 | 3565 |
FMA | 9909 |
Анатомічна термінологія |
Клі́тор (лат. clitoris) — жіночий зовнішній статевий орган, розташований у вульві, у верхньому кутку малих статевих губ, над отвором сечівника. З анатомічної точки зору клітор гомологічний чоловічому статевому члену — він теж складається з двох печеристих тіл (ніжок клітора), кожне окремо оточене товстою волокнистою мембраною і закінчується головкою на дистальному кінці. Клітор має високу ерогенну чутливість[1]. Сальні залози, на які багатий клітор, виділяють смегму[2]. Клітор — єдина частина тіла, що призначена тільки для задоволення статевої потреби. Жінки, що бажають пройти операцію зі змінення статі, повинні враховувати наслідки ймовірної втрати функціональності клітора.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7e/Blausen_0400_%D0%96%D1%96%D0%BD%D0%BE%D1%87%D1%96_%D1%82%D0%B0%D0%B7%D0%BE%D0%B2%D1%96_%D0%BE%D1%80%D0%B3%D0%B0%D0%BD%D0%B8_02-ua.png/220px-Blausen_0400_%D0%96%D1%96%D0%BD%D0%BE%D1%87%D1%96_%D1%82%D0%B0%D0%B7%D0%BE%D0%B2%D1%96_%D0%BE%D1%80%D0%B3%D0%B0%D0%BD%D0%B8_02-ua.png)
Наукові дослідження
Клітор був об'єктом уваги людей ще до нашої ери, вже тоді деякі лікарі вважали його жіночим еквівалентом чоловічого статевого члена. Але більшість лікарів століттями просто замовчували про його існування, це призводило до такої дивної речі, що клітор «відкривали» і «перевідкривали» кілька разів за всю історію медицини. Причиною тому було, звичайно те, що ці лікарі й науковці були чоловіками і вважали зайвим цікавитися цим органом, явно непотрібним ні для дітонародження, ні для чоловічого задоволення. Так, відомий римський лікар Клавдій Гален вважав, що жіноче тіло є «вивернутим навиворіт» чоловічим, відповідно піхва — «вивернутий» пеніс, а клітору місця у цій системі не було[3]. Подібні погляди були сприйняті їхніми послідовниками і панували незмінно протягом Середньовіччя і доби Відродження аж до Нового часу.
Для давніх греків та римлян чоловічою роллю у статевому акті було проникнення члена у піхву. Гомосексуальні жінки (яких у Стародавній Греції звали «трибас» або «трибада» (грец. τριβάς, род. відм. τριβάδος), пор. «трибадизм»), рівно як і гермафродити, здійснювали статевий акт своїм клітором або замінником фалоса. Було необхідно, щоб один з партнерів був з фалосом, отже, секс між жінками був неможливим без чогось, схожого на чоловічий статевий член. Одним з пояснень одностатевого кохання на острові Лесбос як раз і було те, що його мешканки мали збільшені клітори, якими вони управлялися як зі статевим членом. Втім, поширення жіночого гомосексуалізму на Лесбосі пояснюють й інакше: тамтешні жінки були просто здатні отримувати задоволення лише від такого сексу, де одна з партнерок грає роль чоловіка.
Відомий італійський філософ та лікар П'єтро д'Альбано у своєму головному творі «Conciliator differentiarum philosophorum et medicorum» («Узгодити суперечності між філософами та медиками») писав, що тертя «верхнього отвору» (ōrificium superius) біля лобка викликає збудження жінок. Проте, про сам клітор він при цьому не згадує.
У 1545 році французький анатом Шарль Етьєнн став першим науковцем нашої ери, який згадав клітор у своїй праці з анатомії, засновуваній на розтині. Проте, він помилково приписав йому сечовипускальну функцію. Ґрунтуючись на цій роботі, Реальдо Коломбо[en], італійський викладач медицини у Падуї, у 1559 році написав книжку De re anatomica («Про справу анатомічну»)[4], у якій описав клітор, назвавши «осереддям жіночого задоволення». Коломбо доходить висновку, що «оскільки ніхто ще не знає про ці частини та їхні функції, якби я міг дати назву речам відкритим мною, вони мали б зватися коханням або солодкістю Венери». Пріоритет Коломбо був заперечений іншим анатомом — Габріело Фаллопіо[en], наступником Коломбо на посту викладача університету у Падуї (він також відомий як відкривач маткових труб, названих його ім'ям). У 1561 році Фаллопіо опублікував трактат «Observātiōnēs anatomicae» («Анатомічні спостереження»), у якому заявив: «сучасні анатоми нехтували його… не казали жодного слова про нього… і якщо інші щось казатимуть про це, знайте — вони дізналися про це від мене або моїх учнів»[5]. Це спричинило неоднозначну реакцію у європейському науковому суспільстві. Учитель Коломбо і Фаллопіо, видатний анатом Андреас Везалій взагалі заперечував наявність клітора у жінок, поділяючи думку Клавдія Галена про те, що жіноче тіло являє собою «вивернуте навиворіт» чоловіче. Він заявив по прочитанні робіт Коломбо та Фаллопіо: «нерозумно ганити інших за їхнє незнання, ґрунтуючись на цьому дивацтві природи, яку ви спостерігали у деяких жінок; ця нова і некорисна частина навряд чи може бути приписана здоровій жінці…». Він доходить висновку: «думаю, що подібна структура з'являється у гермафродитів, які іноді мають добре сформовані геніталії, як їх описує Павло Егінський, але я ніколи не спостерігав статевого члена у жінок (який Авіценна звав „альбарата“ а греки — збільшеною „німфою“ і що вважалося хворобою) або навіть його рудиментів». Мало який анатом наважився б перечити Галену або Везалію: галенові праці вважалися класикою протягом всього Середньовіччя. Плутанину вносила й безліч його назв у різних авторів. Так, Авіценна звав його арабським словом «альбарата» (у латинському перекладі virga, буквально — «прут»); Коломбо — «солодкістю кохання» (amoris dulcedo) або «сидінням похоті» (sedes libidinis), Гіппократ — «стовпчик» (грец. στύλος, у латинському перекладі — columella), арабський лікар Альбукасіс (Абу аль Касім аль-Захраві) звав його «напруга» (у латинському перекладі — tentigo). Назви відбивали будову тіла і голівки, але переважно описувалася саме голівка. У латинській мові існувала і питома стара назва для клітора — landica, але вона була вельми непристойною, тому не зустрічається у наукових текстах. Альберт Великий, розуміючи необхідність показати відповідність чоловічих та жіночих статевих органів, відмічає, що Арістотель не описує докладно клітора. Якщо Костянтин Африканський[en] у трактаті Liber de coitu («Книга про зносини») кілька разів згадує клітор, то Альберт Великий приділяє рівну увагу чоловічим та жіночим органам[6].
Подібно Авіценні, Альберт Великий теж уживає слово virga щодо клітора, але також називає ним і чоловічий статевий орган. Незважаючи на його старання урівняти фалос і клітор, у науці його концепція не закріплюється. У XVII-му ст. з'являється виправдання для клітородектомії, спричинене уявленням про клітор як ознаку і причину гермафродитизму. Свою роль зіграло й те, що клітор звали словом «німфа» (nympha), яке викликало асоціації з німфоманією. Операцію з видалення клітора звали «німфотомією» («видаленням німфи»), вона приписувалася у випадках незвичайно великого клітора. Але поняття «незвичайно великий» було вельми невизначеним і часто залежало від упереджень.
Данський анатом Каспар Бартолін спростував домагання Коломбо та Фаллопіо, заявивши, що вони не відкривали клітора — він був добре відомий медикам з ІІ ст. Хоча лікарі XVII ст. радили подружнім парам прагнути оргазму для сприяння заплідненню, загального здоров'я та зміцненню стосунків, проте, суперечки щодо важливості клітора тривали, наприклад у працях Реньє де Граафа у XVII ст. та Георга Кобельта у XIX ст. Де Грааф також критикував Коломбо за спробу привласнити пріоритет відкриття клітора, його робота містила перші свідчення з анатомії органа. «Не надивуєшся, що деякі анатоми приділяють йому таку увагу, начебто його взагалі ніколи не існувало», — твердив він. — «У кожному тілі, яке ми розтинали, він чітко проглядається та промацується». Де Грааф підкреслив необхідність відрізнення «німфи» від клітора, обравши термін clitoris для уникнення плутанини. Термін прижився серед анатомів, але через те, що термін «німфа» ще уживався, це заплутало термінологію ще більше. Нарешті слово «німфа» закріпилося за малими статевими губами. В 1844 році німецький анатом Георг Людвіг Кобельт опубліковує дослідження «Die männlichen und weiblichen Wollust-Organe des Menschen und einiger Säugetiere» («Чоловічі та жіночі органи сексуального збудження у людини та деяких інших ссавців»), який містить всеосяжний та точний опис анатомії клітора.
Суперечки про те, чи так вже потрібен оргазм жінкам, почалися у Вікторіанську добу, справила вплив і теорія Фройда. Він вважав, що дорослі жінки повинні відчувати тільки «вагінальний» оргазм. «Кліторальні» ж оргазми притаманні лише дівчатам у період дозрівання, а у дорослих вони свідчать тільки про «незрілість». У 1900 році опис клітора включається у знаменитий медичний підручник «Анатомія Грея», але вплив традиційних поглядів приводить до того, що в старих роботах з анатомії клітора, які видавалися на початку XX ст., вилучаються подробиці його будови.
У найбільшому енциклопедичному виданні Російської імперії, в Енциклопедичному словнику Брокгауза і Єфрона, існує стаття «Клитор», але тільки як посилання на «Половые органы», і далі на «Размножения органы» і «Мочеполовая система»: в останній опису клітора приділено 4 рядки[7]. У першому виданні радянської «Великої медичної енциклопедії» під редакцією М. О. Семашка (1930 р.) клітору присвячена окрема стаття з докладним описом органа на двох сторінках з ілюстраціями[8].
Початок сучасного вивчення клітора пов'язують з іменами В. Мастерса і В. Джонсон, які у 1966 році описали клітор, але у дуже заплутаному викладі, що спричинило малу увагу до цих описів. У 1981 році «Спілка Феміністських Клінік» (Federation of Feminist Women's Health Clinics, скорочено FFWHC) надала докладні ілюстрації та описи, які показують 18 структур клітора. Незважаючи на ці дані, анатом і сексолог Джозефіна Севлі (англ. Josephine Lowndes Sevely) у 1987 році пише книжку «Секрети Єви або нова теорія жіночої сексуальності» (Eve's Secrets: A New Theory of Female Sexuality), де вона стверджує, що відповідником клітора є не сам чоловічий статевий член, а лише його печеристі тіла (які вона назвала «чоловічим клітором»), у той час як головці статевого члена відповідають кліторальні цибулини[9].
У 1990 році австралійський уролог Гелен О'Конелл (англ. Helen O'Connell) провела дослідження, які вимусили переглянути уявлення щодо кліторальної анатомії. О'Конелл звернула увагу на те, що описи жіночої сечостатевої анатомії базувалися на розтинах мертвих тіл, у яких тканини були вже деформовані і зіщулені. Значить, необхідно дослідити живі тканини. Вона відкинула роботи Кобельта, які вважалися найбільш авторитетними, і провела дослідження з використанням магнітно-резонансної томографії. Виявилося, що об'єм еректильної тканини клітора у десять разів більший, ніж це вказувалося анатомами доти.
Етимологія
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d0/Birch_bark_letter_N_955.jpg/245px-Birch_bark_letter_N_955.jpg)
В українській мові слово клітор є запозиченням з латинської. Латинський медичний термін «clitoris» походить від дав.-гр. κλειτορίς, що, можливо, є похідним від κλείειν («закривати»)[10], чи від κλειτοριάζω («лоскочу»)[11] чи від κλίνω («схиляю»). Деякі тлумачать κλειτορίς просто як «горбок», але не виключене, що давні греки могли скористатися грою слів[12] («горбок-лоскотун»). Окрім запозиченого грецького слова, у латині було питоме слово landīca, яке, втім, вважалося непристойним.
Питомо українська назва клітора «си́кель»[13], «се́кель»[14], «се́кіль» (зараз вважається непристойною)[14]. Це загальнослов'янське слово (новг. сѣкыль[15], рос. секиль) пов'язане, ймовірне, з «сикати», «сцати» («мочитися») і походить від прасл. *sikati — ітератива дієслова *sьcati < *sьkati: пор. лат. siat («він мочиться»), дав.-в.-нім. seichan («мочитися»), дав.-інд. siñcati («він виливає»), авест. hinčaiti, hičaiti (так само)[13]. Ймовірне, така назва виникла унаслідок помилкової думки, що жінки мочаться («сикають») через нього, подібно тому, як це роблять чоловіки через статевий член. Поряд зі словом «сикель», відомі й інші позначення цього органа: «линди́к» (походить від рум. lindik[16], яке, у свою чергу, є похідним від того ж латинського landīca[17][18]), «розкі́шниця»[14], «семе́н»[14], «качка»[14], «ско́ботень»[14], «пипоть», «похітливець».
Опис
Клітор традиційно відносять до складових вульви, хоча більша його частина знаходиться у глибині тіла, а назовні виступає тільки його головка, розташована в передньому куті статевої щілини.
Розміри
Під розмірами клітора розуміють величину його головки. Її розміри і зовнішній вигляд сильно варіюють. Довжина клітора зазвичай дорівнює 4-5 мм, проте, відмічені випадки, коли вона сягає 1 см, а при патологічному збільшенні клітора (кліторомегалії) розміри голівки можуть бути порівняні з розмірами чоловічого статевого члена. Діаметр головки клітора може бути від 2 до 20 мм. Якщо під розмірами клітора розуміти величину всього його тіла з головкою і ніжками, він виявляється значно більшим.
Загальна структура
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bd/Structura_clitoridis_feminini_%28lingua_Ukraina%29.jpg/220px-Structura_clitoridis_feminini_%28lingua_Ukraina%29.jpg)
Клітор складається з трьох частин: верхньої — головки (glans clitoridis), середньої — тіла (corpus clitoridis), і нижньої — двох ніжок циліндричної форми (crura clitoridis). Також до частин клітора іноді відносять і цибулини присінка піхви[19] (bulbi vestibuli) — парні утворення між тілом клітора і сечівником. Клітор нагадує за будовою статевий член: він теж має підвісну зв'язку, а його печеристі тіла оточені щільною білковою оболонкою (tunica albuginea) і складаються з комірок, розділених трабекулами, складених зі сполучної тканини і гладком'язових клітин. Тканина клітора складається з численних васкулярних проміжків зі здебільшого васкулярним епітелієм. Нещодавні (2006 рік) дослідження показали, що тканини клітора поширюються у передню стінку піхви[20].
Тіло клітора
Тіло клітора утворене двома печеристими тілами клітора (corpora cavernosa clitoridis), розділеними сполучнотканинною перегородкою і покритими ззовні щільною білковою оболонкою. Печеристі тіла складаються з еректильної тканини, здатної наповнюватися кров'ю під час статевого збудження і спричиняти тим самим ерекцію клітора. З'єднані у тілі клітора, печеристі тіла далі розходяться у боки та утворюють ніжки клітора, які лежать позаду від тіла. Ніжки оточені сіднично-печеристими м'язами (musculi ischiocavernosi), які під час статевого збудження затискують вени клітора, замикаючи кров у печеристих тілах. Між ніжками знаходяться сечівник і піхва, зсередини до них прилягають присінкові (кліторальні) цибулини. Дистальні ділянки обох ніжок кріпляться до окістя нижніх гілок лобкової кістки.
Головка клітора
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/c/c1/Clitoris_Photo.jpg)
Головка клітора є єдиною частиною цього органа, розташованою ззовні, являючи собою фіброваскулярний ковпачок на кінчику його тіла, який виступає крихітним горбком у передньому кутку статевих губ, безпосередньо під лобком. У нормі вона виступає у вигляді невеликого тупого сосочка. На відміну від головки чоловічого статевого члена, головка клітора не має гладкої мускулатури, відрізняючись цим від його тіла і цибулин. Величина головки клітора може бути різною, зазвичай вона розміром з горошину. У деяких жінок голівка може бути збільшена та сильно висуватися зі статевих губ (кліторомегалія). Голівка має понад 8 000 нервових закінчень. Головку покриває шкіряна складка — крайня плоть клітора. Оскільки більша частина кліторальних тканин схована глибоко у тілі, під клітором частіше за все розуміють саме його головку.
Цибулини присінка
Цибулини присінка або кліторальні цибулини[19](bulbi vestibuli) — утворення, гомологічні за походженням і ідентичні за будовою непарному губчастому тілу статевого члена. Вони складаються з густого сплетіння судин, оточених сполучною тканиною і пучками гладком'язових клітин. Права (bulbus dexter) і ліва (bulbus sinister) цибулини розташовані по боках від піхвового отвору і з'єднані між собою тоншою спайкою (commissura bulborum), розташованою між зовнішнім отвором сечівника і клітором. Бічні частини цибулин злегка сплющені і знаходяться в основі великих статевих губ, прилягаючи своїми задніми кінцями до великих присінкових, або Бартолінових залоз[19] (glandulae vestibulares majores). Ззовні цибулини покриті пучками цибулинно-губчастого м'яза. Вважалося, що на відміну від губчастого тіла статевого члена, тісно зв'язаного з печеристими тілами і сечівником, цибулини присінку чітко відмежовані від клітора, зовнішнього отвору сечівника і присінка піхви. Проте, недавнє патолого-анатомічне дослідження показало, що у жінок дітородного віку цибулини присінка тісно зв'язані з нижньою частиною піхви, сечівником і печеристими тілами клітора. Окрім того, відзначено, що у дітородному віці об'єм еректильної тканини багато більший, ніж після менопаузи[21].
Крайня плоть клітора
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0b/Klitorisvorhaut_und_Klitoris.jpg/220px-Klitorisvorhaut_und_Klitoris.jpg)
Крайня плоть клітора або каптур клітора (preputium clitoridis) — утворена латеральними ніжками малих статевих губ, які огинають його. Над крайньою плоттю клітора знаходиться передня спайка губ. Крайня плоть зазвичай вільно ковзає по поверхні, не натираючи її, але у деяких жінок нерухомо прикріплена до клітора.
Вуздечка клітора
Вуздечка клітора (frenulum clitoridis) — шкіряна складка, яка з'єднує передні кінці малих статевих губ з нижньою поверхнею клітора. Утворена медіальними ніжками малих статевих губ.
Іннервація
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8e/Norris_1902_17.png/220px-Norris_1902_17.png)
Клітор дуже багатий на нервові закінчення і вельми чутливий до дотику, тиску і коливань температури. Вегетативну іннервацію він отримує з верхнього підчеревного (лат. plexus hypogastricus superior), а потім з нижнього підчеревного сплетіння (лат. plexus hypogastricus inferior). Ці сплетіння утворені симпатичними волокнами, що йдуть від сегментів Th1-L3 спинного мозку, а також парасимпатичними волокнами, що йдуть від сегментів S2-S4 (крижових). Гілки нижнього підчеревного і крижових нутрощевих нервів утворюють матково-піхвове сплетіння, яке лежить у навколоматковій клітковині біля основи широкої зв'язки матки, по боках від надпіхвової частини шийки матки. Від цього сплетіння відходять нерви печеристих тіл клітора. У кліторі є безліч генітальних тілець (інкапсульованих закінчень нервових волокнин), а також дотикальних тілець (тілець Мейсснера), дотикальних менісків (дисків Меркеля), пластинчастих тілець (тілець Пачині) і вільних нервових закінчень.
Чутливі нерви клітора ведуть зі своїх закінчень у шкірі, зливаються у дорсальний нерв клітора (18), а потім йдуть у складі статевого нерва (11) до крижових відділів спинного мозку.
Кровопостачання
Клітор і цибулини присінку забезпечуються кров'ю з кінцевих гілок внутрішньої статевої артерії (1 і 6), які відходять після виходу артерії з пудендального каналу: дорсальної і глибокої артерій клітора і артерії цибулин присінку. Під час збудження печеристі тіла клітора наповнюються кров'ю. Венозна кров клітора відтікає парними дорсальними глибокими венами клітора до сечоміхурового венозного сплетіння і глибокою веною клітора до внутрішньої статевої вени. Вени цибулин присінку вливаються у внутрішню статеву вену і нижні прямокишкові вени[21][22][23].
Система забезпечення клітора кров'ю ідентична системі кровопостачання статевого члена чоловіка.
Статева гомологія
Зовнішні чоловічі і жіночі статеві органи розвиваються з тієї ж структури (статевого горбка з навколишніми тканинами), отже, вони є гомологічними. Так, великі і малі статеві губи гомологічні крайній плоті пеніса, чоловічій калитці й покривній шкірі пеніса відповідно. Бартолінові залози піхви гомологічні Куперовим (бульбоуретральним) залозам в основі пеніса. Клітор же у цілому гомологічний чоловічому пенісу: він також розвивається зі статевого горбка. Його голівка гомологічна голівці пеніса, печеристе тіло і ніжки — гомологічні печеристому тілу пеніса; кліторальні цибулини — губчастому тілу. Крайня плоть клітора (яка утворюється відростками малих статевих губ) гомологічна крайній плоті пеніса, а вуздечка крайньої плоті (кліторального каптура) — вуздечці крайньої плоті статевого члена.
Розвиток
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/61/Perineum_embryonis.png/154px-Perineum_embryonis.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ea/Genitalia_embryonis_feminei.png/163px-Genitalia_embryonis_feminei.png)
Клітор розвивається у процесі ембріонального розвитку зі статевого горбка (tuberculum genitale) — випинання між ніжками, яке наявне як у жіночих, так і у чоловічих ембріонів, починаючи з шостого тижня. З цієї ж структури розвиваються і печеристі тіла статевого члена. Його оточують урогенітальні складки, які у свою чергу, оточені лабіоскротальними складками. Під горбком розташований уретральний жолобок (сечостатевий синус). Розвиток жіночих зовнішніх статевих органів спричиняється присутністю естрогену та інших гормонів організму матері. На 13-17-му тижні статевий горбок розвивається у майбутній клітор, урогенітальні складки перетворюються на малі статеві губи, а лабіоскротальні — на великі статеві губи[24]. Уретральний жолобок перетворюється на присінок піхви.
Гіпертрофія клітора
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/50/Clitoromegaly2.jpg/90px-Clitoromegaly2.jpg)
Нормальні розміри клітора (точніше, його видимої частини — голівки) складають: довжина — 4-5 мм, поперечна ширина — 3-4 мм. Перевищення цих параметрів розглядається як гіпертрофія клітора (кліторомегалія). Проте, в акушерській і гінекологічній літературі поширене визначення кліторомегалії як перевищення кліторального індексу (який дорівнює добутку його довжини на ширину) нормального значення у 35 мм. Це майже удвічі більше. Втім, уявлення про нормальні розміри клітора базуються на вивченні жінок європеоїдної раси. Розміри клітора можуть значно різнитися залежно від расової належності[25].
Окремо варто згадати псевдокліторомегалію (псевдогіпертрофію клітора). Це уявне збільшення клітора у дівчаток унаслідок мастурбації: маніпуляції зі шкірою крайньої плоті приводять до її пошкоджень, які поширюються на всю плоть і малі статеві губи. Це створює ілюзію збільшення клітора[26].
Клітор і сексуальне життя
Роль у досягненні оргазму
На початку статевого життя пестощі клітора можуть бути засобом першого сексуального досвіду, адже жінки зазвичай з острахом ставляться до першого вагінального сексу і пов'язаною з ним дефлорацією. Тож психологічний комфорт жінки в цілому залежить від чуйності й обізнаності партнера. Чоловікам необхідно знати про природу клітора та його роль у жіночій фізіології. Трапляється, що чоловіки взагалі не знають про його існування або розташування у жіночому тілі. Нерідкісні випадки, коли вони не знають про високу чутливість клітора і починають статевий акт з посиленої його стимуляції, чим спричинюють жінці дискомфорт. Чим краще жінки освічені в питаннях фізіології збудження, тим ясніше розуміють потреби і в змозі свідомо контролювати сексуальне життя. Часто і в наш час статеве виховання зосереджується лише на функції дітонародження. Обопільне сексуальне задоволення слугує, поряд з іншим, основою для довготривалих відносин, що особливо актуально для сім'ї.
За даними статистики, 70-80 відсотків жінок потребують стимуляції клітора для досягнення оргазму. Це стосується насамперед, його прямої стимуляції, але непрямої стимуляції (під час введення фалоса у піхву і фрикцій) також достатньо для його досягнення. Суперечки щодо кількості нервових закінчень у піхві почалися з оприлюднення результатів досліджень Альфреда Кінсі. Вчення про вирішальну роль клітора у жіночому задоволенні суперечило теорії З. Фройда, який розглядав кліторальний оргазм як явище притаманне підлітковому періоду, не властиве дорослим жінкам. Опитавши тисячі жінок, він виявив, що більшість з них не мали вагінального оргазму. Дані анатомії підтверджували важливість клітора. Кінсі піддав критиці Фрейдову теорію, яка переносить чисто чоловічі побудови на жінок, а також оголосив піхву відносно безкорисною для задоволення, посилаючись на те що «мало жінок вводять щось у піхву при мастурбації». Певний, що вагінальний оргазм «фізіологічно неможливий» через незначну кількість нервових закінчень, Кінсі доходить висновку, що «задоволення жінки від введення фалоса має більше психологічну основу чи, можливо, є результатом відчуттів з інших місць».
Дослідження Мастерса та Джонсон[en], а також Шир Гайт[en], у цілому, підтвердили твердження Кінсі про жіночий оргазм. Мастерс і Джонсон були першими дослідниками, хто виявили, що кліторальні структури поширюються і на статеві губи. Окрім того, вони спостерегли, що і кліторальний і піхвовий оргазми мають ті ж стадії реакцій організму, причому більшості їхніх складових можна досягнути тільки при кліторальному. Ґрунтуючись на цьому, вони стверджували, що кліторальна стимуляція може приводити до обох типів оргазму[27][28][29]. Оприлюднення результатів їхніх досліджень збіглося з часом другої хвилі фемінізму, вони надихнули феміністок взагалі знищити грань між кліторальним та піхвовим оргазмами. Феміністка Анна Кедт (Anne Koedt) заявила, що оскільки «чоловіки відчувають оргазм від тертя об піхву», а не об область клітора, цей елемент жіночої анатомії залишався у тіні. У своєму відомому творі «Міф про вагінальний оргазм» (The Myth of the Vaginal Orgasm) вона пише: «Зараз, після анатомічних відкриттів, зроблених, зокрема Кінсі, Майстерсом і Джонсон, з цим питанням все ясно», а також додає: «причини, чому ця інформація замовчується, суспільні. Ми живемо у чоловічому суспільстві, яке не збирається нічого міняти у статевих ролях»[30].
Величезна кількість нервових закінчень робить клітор головною ерогенною зоною у жіночому тілі. Він виконує подвійну роль — рецептора і перетворювача сексуальних стимулів, причому його головною функцією є викликання і підтримування статевого напруження жінки. Найефективнішою є оральна стимуляція (кунілінгус, «грецькі пестощі»), при якій чоловік пестить клітор губами і язиком. Кунілінгус може бути як заміною введення члена у піхву, так і додатковою стимуляцією перед ним. Непрямим чином клітор стимулюється під час введення фалоса у піхву. Анальні зносини також можуть сильно стимулювати клітор[31]. Нема однозначної думки щодо залежності рівня сексуального збудження від його розмірів. Одні запевняють, що розмір ніяк не впливає на нього.[32]. Інші стверджують, що великий клітор, завдяки більшій кількості нервових закінчень, здатен спричиняти сильніше збудження[33]. За словами американського акушера-гінеколога доктора С. Оуклі, «…можливо, більший клітор має більше нервових закінчень, і можливо, при прямому контакті та стимуляції він отримує більше відчуттів, що приводять до оргазму…»[34]
Поверхня клітора чутливіша за статевий член завдяки більшій кількості нервових закінчень й вища аніж у язика. З боків головки на кліторі є близько 4 тис. нервових закінчень, у центрі — 8 тисяч. На початку збудження, доки клітор не зведеться повністю, рекомендується не дотикатись до його голівки, бо це завдає болю.
Оскільки фалос під час зносин не може безпосередньо стимулювати клітор, у звичайній («місіонерській») позиції стимуляція йде від області лобкової кістки, порухів пахових ділянок при тісному контакті. Тому деякі пари мають віддавати перевагу позиції «жінка зверху» або позиції «статеве рівняння». Застосовують також стимуляцію клітора безпосередньо фалосом, наприклад при міжстегновому сексі (тоді статевий член безпосередньо контактує з голівкою клітора) або фалоімітатором. Лесбійські пари можуть вдаватися до трибадизму для широкої кліторальної стимуляції або взаємної стимуляції під час суцільного контакту. Для стимуляції клітора можна також уживати вібратор, зокрема, спеціальний кліторальний вібратор, або інші іграшки. Деякі жінки стимулюють клітор за допомогою подушки або іншого підхожого предмета, струменем води з крана або душа, а також затискуючи його між ніг і гойдаючись[35].
Під час подразнення ділянки клітора, слід видозмінювати дотикові подразники, бо якщо невпинно й одноманітно повторювати самі рухи, то це зменшує збудження. Перемінні та урізноманітненні подразники спричиняють те, що клітор швидко зводиться і твердне. При повному зведенні клітора стане видно його головку, що висунулася зі складок крайньої плоті.
Коли виділення з піхви вельми скупе, жінка відчуватиме дискомфорт від стимуляції сухого клітора, у такому випадку допомагає його зволоження слиною або спеціальною рідиною.
Ерекція
Ерекція клітора є одною з головних реакцій сексуального збудження жінки. На відміну від ерекції статевого члена, яка здійснюється швидко, реакція клітора на сексуальний стимул проявляється лише через 20-30 секунд від початку дії стимулу і змащування піхви. Стимулювання клітора можливо не тільки шляхом мастурбації, але й непрямим шляхом: стимуляцією ерогенних зон (пестощами), введенням фалоса у піхву або сексуальними фантазіями. Під час сексуального збудження печеристі тіла наповнюються кров'ю, приплив якої до статевих органів посилюється. Набухання та збільшення розмірів клітора більші від безпосередньої маніпуляції його голівкою, і менші від пестощів інших ерогенних зон і коїтусу. Найвищий ступінь фізіологічної реакції клітора відмічена на фазі плато, коли, за допомогою підтримних зв'язок і коріння клітора його тіло відтягається під передній край симфізу. Психологічний чинник теж має значення для пришвидшення реакції клітора. На фазі оргазму не відмічають помітної реакції клітора. Через 5-10 секунд після оргазму клітор повертається до нормальних розмірів, його розслаблення проходить швидше, ніж платформи оргазму[36].
Розлади
Синдром постійного сексуального збудження — постійне, самовідвільне і некероване збудження статевих органів у жінок, з оргазмом чи без оргазму, без стосунку до почуття насолоди[37]. Кліторальний пріапізм (відомий як «кліторизм») — рідкісний медичний стан, який іноді класифікується як складова СПСЗ, при якому ерегований клітор не повертається до спокійного стану протягом тривалого часу (від кількох хвилин до кількох днів), незважаючи на відсутність фізичної та психологічної стимуляції. Синдром може також пов'язуватися з морфометричними і судинними видозмінами клітора.
Деякі ліки можуть спричинити або посилити кліторизм. Тразодон відомий своєю здатністю викликати чоловічий пріапізм як побічну дію, але відомий єдиний задокументований випадок, коли він спричинив кліторизм. Задокументовані випадки припливу крові до клітора після уживання нефазодону (приплив крові не завжди викликає кліторизм). Кліторальний пріапізм може бути також викликаний припиненням уживання антипсихотичних препаратів або селективних інгібіторів зворотного захоплення серотоніну[38].
СПСЗ є відносно рідкісним, і, оскільки як окреме від кліторизму явище його досліджують тільки з 2001 року, він поки мало вивчений. У засвідчених випадках він спричинявся вадами тазових артерій і вен, які забезпечують кровотік до клітора. Оперативне лікування було ефективним[39].
Стимуляція
Стимуляцію клітора можна посилити, застосовуючи спеціальні пристрої. Дія більшості з них заснована на вібрації (вібратори).
- Кліторальний вібратор — прилад, який викликає і посилює статеве збудження, проводячи вібраційний масаж клітора або всієї вульви
- Вібратор-трусики — вібратор, який закріпляється на промежині за допомогою ремінців, схожих на міні-трусики
- Віброметелики — вібратор з виступами по боках, схожими на крила метелика. Кріпиться на промежині аналогічно попередньому
- Вібраційне кільце — складається з силіконового кільця та вібруючого елемента з виступом, що періодично діє на клітор партнерки[40].
- Вібронасадки на пальці рук — крихітні вібратори, які кріпляться на пальцях і застосовуються для еротичного масажу
- Вакуумний стимулятор — стимулятор, дія якого засновується на усмоктуванні повітря
- Кліторальна помпа — прилад, який складається з присоски, надіваної на вульву, з'єднаної шлангом з гумовою грушею
Клітор і піхва
Хоча про існування клітора і його сексуальну роль розуміли ще у стародавні часи, офіційною медициною тривалий час піхва вважалася єдиним органом жіночого задоволення. На стороні подібних поглядів були традиційні уявлення, які вважали піхву «справжнім» жіночим органом, відповідником чоловічого статевого члена, а клітор — як рудимент, зайвий «чоловічий» орган у жіночому тілі. У чоловічому організмі «жіночою частиною» вважалась крайня плоть (звідси, за деякими припущеннями, йде і традиція обрізання, як чоловічого, так і жіночого). Свою роль у закріпленні подібних поглядів зіграв і психоаналіз З. Фрейда. Науковець вважав, що підсвідомо жінки відчувають почуття заздрощів чоловікам через відсутність в них статевого члена, отже, ніякої зовнішньої подібності пенісу в жіночому тілі бути не може. Науково визнали клітор як відповідник чоловічого статевого члена і аналогічну роль у досягненні оргазму лише у 1960-х роках. Незабаром з'являються теорії про вагінальний і кліторальний оргазми в жінок, суперечки про існування двох типів жіночого оргазму не змовкають і у другому десятиріччі XXI сторіччя[41]. Прибічники теорії кліторального оргазму заперечують існування вагінального оргазму, аргументуючи це тим, що стінки піхви менш іннервовані і відповідно менш чутливі за клітор, а те, що звуть вагінальним оргазмом, на ділі є оргазмом тіла і ніжок клітора. Прибічники теорії вагінального оргазму і теорії двох типів оргазму, доводячи свою теорію, вказують на підвищену чутливість деяких відділів піхви, у якій припускають наявність цілих трьох оргазмічних точок: U-точки у присінку, G-точки на її передній стінці, і нарешті, A-точки на її верхньому відділі, ближче до матки. Також деякі припускають, що центром жіночої насолоди може бути промежина[41][42]. Насправді все багато складніше. На відміну від чоловіків, у яких нерви, що відповідають за оргазмічні відчуття, розташовані в основі статевого члена, у жінок аналогічна інервація має ширше охоплення, утворює густу мережу навколо піхви, прямої кишки і зовнішніх статевих органів[43]. Окрім того, у жінок існує значна індивідуальна розбіжність у розташуванні таких нервів, отже, в одних більше задоволення викликає стимуляція клітора, у других — стимуляція передніх відділів і присінку піхви, у третіх — промежини або навіть прямої кишки.
Вплив фармакологічних препаратів
Механізм ерекції клітора аналогічний чоловічій ерекції, отже, препарати, що посилюють кровотік до геніталій у чоловіків, справляють таку ж дію і на жінок[44]. Деякі дослідники (Arthur L. Burnett) заявляють, що препарати, подібні силденафілу, можуть бути корисні для лікування жіночих сексуальних розладів: приплив крові не тільки ерегує клітор, але й сприяє виділенню змазки (лубрикації)[44]. На основі силденафілу розроблено спеціальний препарат, який отримав назву «жіночої Віагри»[45][46]. Його дія проявляється у підвищенні лібідо і припливі крові до статевих органів, що спричиняє кліторальну ерекцію.
На противагу чоловічій сексуальності, у процесі лікування жіночої сексуальної дисфункції часто вирішальну роль у процесі збудження відіграє психологічний аспект, що фармакологія вирішити не може[джерело?].
Біологічна роль клітора
Питання про біологічну роль клітора досі залишається нерозв'язаним. З одного боку, він може являти собою простий рудимент, недорозвинений статевий горбок ембріона, аналогічно тому як чоловіча маточка є залишком Мюллерових каналів в організмі чоловіка. Проте, інші припускають, що клітор разом з жіночим оргазмом може бути біологічною адаптацією, яка сприяє статевому добору. Американський спеціаліст з еволюційної психології Джеффрі Міллер (Geoffrey Miller) пише про те, що дослідниці-жінки (Helen Fisher, Meredith Small, Sarah Blaffer Hrdy) «стверджують, що кліторальний оргазм є сам по собі закономірним еволюційною адаптацією, разом з супутніми особливостями жіночої статевої поведінки та статевої еволюції»[47]. Сам же Міллер вважає, що клітор не може впливати на міжстатевий відбір з боку чоловіка. У цьому плані він не схожий на клітори самиць деяких тварин (гієн, мавп-павуків): не має великого розміру, яскравого забарвлення, незвичайної форми, до того ж, він не помітний під час залицяння (відбору статевого партнера). Дослідник припускає, що у людей, може, «клітор еволюціонував би у щось помітніше, якщо чоловіки віддавали перевагу партнеркам з великими яскравими кліторами». З огляду на його малопомітність укупі з винятковою чутливістю, можна припустити, що він є предметом не чоловічого, а жіночого міжстатевого відбору[47].
Міллер стверджує, що чоловіки-науковці (такі як Стівен Джей Гулд та Дональд Сімонз), розглядали жіночий кліторальний оргазм як «явище, еволюційно побічне явищу чоловічого оргазму статевого члена». Отже, твердили вони, «кліторальний оргазм не може бути еволюційною адаптацією, бо його трудно досягнути»[47]. Гулд визнає, що «більшість жіночих оргазмів мають джерелом саме клітор, а не піхву», а також, що думку про відсутність у ньому ознак пристосовуваності «часто неправильно розуміють як заперечення адаптаційної цінності жіночого оргазму або навіть як заявлення про некорисність жіночого оргазму у ширшому сенсі». Пояснюючи, що сам він хоча й визнає важливість кліторального оргазму як «стрижневого елементу у жіночій сексуальності і задоволенні», «…проте, всякому ясно, чим є ці приємні властивості: еволюційною адаптацією чи „побічним продуктом“». Він додає, що «біологи-чоловіки займалися саме питанням наявності клітора еволюційної адаптації, забуваючи, що ширші можливості для статевого відбору за теорією Дарвіна надає глибша частина піхви — як область, ближча до місця запліднення»[48].
Міллер проводить аналогію з молочними залозами і сосками чоловіків: у жінок є соски як еволюційна адаптація для годування дітей, а у чоловіків — менші, непридатні для цього. Вони являють собою боковий ефект природного відбору — похідну від спільного шляху розвитку. Засновуючися на цьому, американський філософ-біолог Елізабет Ллойд припускає, що навряд чи жіночий оргазм є еволюційною адаптацією[49][50]. Ллойд розглядає його як онтогенетичний залишок: жінки відчувають оргазми через те, що людська сечостатева нейрофізіологія розвилася в процесі еволюції в чоловіків, наслідки чого проявляються й у жінок без всякої еволюційної на те потреби (так само як чоловічі соски наявні у чоловіків без потреби у годуванні дітей).
На конференції, даної у 2002 році «Канадському Товариству Жінок від Філософії» (Canadian Society of Women in Philosophy), доктор Ненсі Туана (Nancy Tuana) заявила, що «для дітонародження клітор некорисний, а замовчували його тільки через страх перед статевим задоволенням. Це задоволення було чимось окремим від дітонародження, тому-то воно й лякало»[51]. Гелен О'Конелл стверджує, «це йде від суперництва між статями, від погляду, що одна стать є сексуальною, а друга дітородною. Насправді обидві є і тим і другим». Вона повторює, що присінкові цибулини вочевидь є частиною клітора, а дистальні частини сечівника та піхви також є спорідненими з ним структурами, незважаючи на їхню нездатність до ерекції. Вони формують єднання тканин з клітором, яке грає велику роль у жіночій сексуальності та оргазмі[6][52].
Клітор у культурі
Загальне сприйняття
На відміну від піхви і фалоса, клітору світові культури та релігії приділяли порівняно мало уваги. Це було пов'язано не тільки з малопримітністю цього органа, але й з його явною некорисністю для народження нового життя: саме воно було основою шанування та оспівування статевих органів. Навіть давньоіндійський трактат «Камасутра», такий щедрий на поетичні імена для жіночого органа-йоні, для клітора знає лише одне — «курячий язичок»[53].
Про непопулярність клітора свідчить і відносно мала відомість його ненаукових, народних назв серед населення, слов'янське «сикель» малопоширене, не всі навіть знають про існування такого слова. Примітно й те, що на відміну від слів, що означають інші зовнішні статеві органи, як чоловічі так і жіночі, «сикель» не має лайливих похідних, та сам непопулярний як лайка.
Канадський біолог і лінгвіст Брюс Бейджміл, дослідивши понад мільйон документів з понад 6 000 наукових журналів, виявив, що статей, у яких розповідалося про чоловічий статевий член, було 539, у той час як статей про клітор всього сім. У 2000 році дослідники Ширлі Оглетрі та Гарві Джинсберг дійшли висновку, що наявне явище нехтування слова «клітор» у широкому словоужитку. Переглянувши базу даних PsycINFO на предмет ужитку термінів зі статевої тематики з 1887 до 2000 року, вони виявили, що слово penis згадано у 1482 джерелах, слово vagina — у 409, у той час як clitoris згадали тільки 83 джерела. Додатково вони проаналізували 57 книжок з сексуального виховання, згаданих у базі даних. У більшості з них головною обговорюваною частиною тіла був чоловічий статевий член — він згадувався частіше, ніж клітор, піхва та матка разом взяті. Дослідження, проведені серед студентів американських коледжів показують, що більшість з них певна, що жіночим відповідником чоловічому статевому члену є піхва, яку вони вважають найчутливішою частиною жіночого тіла. Це супроводжується їхнім негативним ставленням до мастурбації і сексуальними передсудами[54][55]. Показово, що сучасна англійська мова знає тільки медичну, латинську назву клітора — clitoris (скорочено — «clit», «clitty»), яке-небудь питомо англійське слово для позначення його відсутнє.
У період з 2000 року в Англії проводили дослідження підручників зі статевого виховання. Серед 15 найтитулованіших видань у десяті не згадувалось слово «клітор» та не говорилося про жіночий оргазм.
![]() | |
---|---|
![]() |
«Клітор-родео» Софії Уоллес і Кеннета Томаса на Літньому Фестивалі The Wassaic Project |
У 2012 році американська художниця Софія Уоллес (Sophia Wallace) зі штату Нью-Йорк розпочала мультимедійний проєкт під назвою «Cliteracy» (від clitoris literacy — «клітор-грамотність») з метою розвіяти хибні погляди щодо клітора. Основані на томографічних дослідженнях Гелен О'Конелл, роботи Уоллес показують з незвичайного боку вигляд та розміри клітора. Так, вони включають велику золоту модель клітора, споряджену механізмом, який приводить її у рух. Зроблена за допомогою скульптора Кеннета Томаса, вона детально зображає жіночий орган, з усіма внутрішніми структурами, відвідувачі мають можливість побачити всю будову клітора і навіть «покататися» на ньому (за що це отримало назву «клітор-родео»). Представлений на Літньому Фестивалі The Wassaic Project у штаті Нью-Йорк 2013 року, атракціон мав незвичайний успіх[56].
У 2013 році гуманітарна група Clitoraid («Допомога клітору») провела перший щорічний «Міжнародний Тиждень Клітор-Лікнепу» (International Clitoris Awareness Week), який тривав з 6 до 12 травня. Доповідач групи Надін Ґейрі (Nadine Gary) заявила, що їхньою метою є усунути масову безграмотність у питанні клітора, яка виникла унаслідок його «замовчування, паплюження, накладання табу і розгляданням його як щось гріховне та нечисте протягом століть»[57].
Часто релігійні приписи накладають табу на поширення інформації про ерогенні зони або просто обминають цю тему. Все це негативно впливає на якість статевого життя жінок. Виховання та релігійні переконання накладають свій відбиток на сприйняття цього органа та його ролі у жіночому задоволенні, як і на жіночу сексуальність у цілому. Жінки можуть соромитись звертати увагу свого партнера на клітор, а також мастурбувати, самостійно стимулювати клітор. Постійне сексуальне незадоволення може спричинити психологічні розлади.
Ритуальне видалення клітора
Релігійні звичаї деяких народів приписували проводити ритуальне видалення голівки клітора (клітородектомію). Так, подібні операції практикувалися в імперії інків. Іспанський єзуїт Хуан Анелло Оліве свідчить, що у столиці інків Куско існував храм Амаруканча, де поклонялися ідолу у вигляді величезного змія, який поглинав скорпіона. Священник пише, що змій для інків був символом сили Творця Всесвіту, а жалом скорпіона вважався жіночий клітор — протиприродне чоловіче начало у жінці. Подібні погляди вимагали видалення у дівчинок клітора[58].
У деяких народів досі заведено проводити ритуальне видалення голівки клітора. Аналогічно обрізанню крайньої плоті у чоловіків, це є складовою обрядів ініціації (переходу до дорослого життя, «посвячення у дорослі»). Хоча обряди жіночих ініціацій зустрічаються багато рідше чоловічих (вважається, що дівчинка переходить до дорослого життя з менархе або втратою незайманості)[59], де-не-де жіноче обрізання існує.
Колискою клітородектомії є північ Африки — Марокко, Алжир, Туніс, Лівія та ін. Її часто помилково пов'язують з ісламом — релігією, яка панує у цих країнах, але у мусульман Азії подібної практики не зустрічається. По-видимому, це є пережитком стародавніх доісламських вірувань. В Африці цю операцію роблять дівчинкам від п'яти до дванадцяти років, причому в урочистій обстановці, вважаючи це святом, таїнством, у якому мають право брати участь лише жінки.
Подібна традиція існує й у єгипетських коптів, яка, по-видимому, йде з часів фараонів. Відомі свідоцтва про практику жіночого обрізання серед вищих верств Стародавнього Єгипту.
На відміну від видалення крайньої плоті у чоловіків, яка сприймається терпимо у західному світі і навіть набула там певної популярності, обрізання жінок викликає у західної людини відчуття відрази. Якщо для чоловічого обрізання існують якісь пояснення (гігієнічні причини), жіноче явно некорисне і навіть шкідливе. Дослідники вважають, що єдина мета подібного обряду — приниження жінки і підпорядкування її чоловічим бажанням і потребам, відбирає у жінки можливість отримувати задоволення від статевого акту. Проте, залишається незрозумілим, чому жінки вітають цей обряд і самі обрізають дівчинок[60].
Пірсинг клітора
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/78/Barbara_Clit.jpg/170px-Barbara_Clit.jpg)
У сучасному мистецтві пірсингу дуже часто згадується про пірсинг клітора, його прикрашають кільцями, півкільцями, штангами[61]. На самому кліторі (головці) пірсинг роблять вкрай рідко, насамперед це пов'язане з ризиком пошкодження нервів, на які так багата голівка клітора. Друга причина — анатомічна непідхожість більшості жінок для нього: голівка клітора у них надто мала для такого проколу. З жінок, які просять зробити справжній кліторальний пірсинг, приблизно 90-95 % анатомічно не підходять для нього. Навіть у жінок з досить великим клітором крайня плоть може надто щільно прилягати до нього, що робить носіння прикрас на ньому неможливим. Будова клітора для нього повинна бути ідеальною, і варто пам'ятати про те, що це не місце для ризикованих експериментів. Кліторальний пірсинг ставить підвищені вимоги до кваліфікації майстра. Більшість жінок обмежуються пірсингом не самого клітора, а лише пірсингом кліторального каптура (крайньої плоті клітора).
Оскільки пірсинг кліторальної голівки є вельми рідкісним, частіше роблять інші види пірсингу: вертикальний та горизонтальний пірсинг кліторального каптура, пірсинг в основі каптура («трикутник»), глибокий пірсинг кліторального тіла («Ізабелла»), пірсинг верху кліторального каптура («Кристина»), пірсинг між голівкою клітора та каптуром («Нефертіті»).
Хірургічне втручання
Зменшення клітора
Жінки в ряді випадків вдаються до хірургічного втручання при гіпертрофії клітора або з естетичних міркувань, попри відсутність будь-якої патології. Побічним ефектом проведеної операції може стати значне зниження або навіть відсутність кліторального оргазму.
Оголення клітора
Це хірургічне втручання проводять у випадках, коли малі статеві губи закривають клітор, знижуючи його чутливість і оргастичні відчуття при статевому акті (аноргазмія клітора). Операція оголення клітора схожа з обрізанням крайньої плоті статевого члена чоловіка. Різниця лише в тому, що чутливість тут підвищується, тоді як після обрізання вона частіше знижується. Побічний ефект хірургічного оголення клітора — порушення сечовипускання за рахунок близького розташування клітора й отвору сечівника, що проходить з плином кількох днів.
Клітор у тварин
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/38/AHyenaFamily2052.jpg/220px-AHyenaFamily2052.jpg)
Клітор присутній у самиць всіх плацентарних ссавців. У деяких видів він може мати незвичну форму та розміри. Наприклад, клітор самиць плямистої гієни так сильно збільшений у розмірах (до 15 см), що нагадує пеніс самців. Окрім того, у ситуаціях, коли необхідно проявити своє домінування, він може набухати і випрямляться аналогічно органу самця. Усередині нього походить сечівник, який закінчується отвором на кінці. Піхви, як такої, нема: вона видозмінилася у жирове утворення, яке нагадує калитку. Ця анатомічна особливість обумовлена еволюційними змінами і особливістю гормональної системи, можливо це своєрідна адаптація материнського організму. Така дивність гієн спричинила виникнення хибного погляду про їхній гермафродитизм і здатність міняти стать[62].
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3a/Ateles_fusciceps_robustus_moving2.jpg/220px-Ateles_fusciceps_robustus_moving2.jpg)
Великий розмір має клітор самиць мавпи-павука[63]. Ці тварини отримали свою назву завдяки здатності уживати свій хвіст як п'яту кінцівку. Спостерігаючи за мавпою, яка з однаковою вправністю хапається за гілки руками, ногами і хвостом, важко позбутися враження, що перед вами не п'ятинога істота. Клітор самиць не поступається за довжиною пенісу самця і має знизу жолобок, прикритий складками шкіри, таким чином утворюючи подоби сечівника усередині. Така особливість ускладнює ідентифікацію мавп, самці відрізняються лише наявністю калитки. Зоологи припускають, що клітор дозволяє розкидати на велику відстань краплини сечі, яка є пахучим знаком для самців. Нема даних, які підтверджували якусь роль клітора під час парування, але відоме, що самці обмацують та вивчають клітор самиці перед тим, як спаруватися з нею[64].
Незвичайну будову можуть мати клітори самиць деяких видів ведмедів (грізлі, американські чорні ведмеді, білі ведмеді). Міфи інуїтів розповідають про «самців-матерів» ведмедів, які народжують ведмежат через отвір у статевому члені, такі ж оповідання існують у папуасів на Нових Гебридах — про самиць диких свиней. Дійсно, у деяких популяціях цих ведмедів у близько 20 % самиць пологовий канал проходить через клітор[65].
Цікаві факти
- На честь клітора названий рід рослин родини бобових — «кліторія» (Clitória). Таку назву йому дав Карл Лінней за схожість човника віночка їхніх квіток з цим органом[66].
- Слово «сикель» також відомо у значенні «кісточка сливи», яке, по-видимому, є вторинним щодо значення «клітор»[13].
- Похідним від «сикель» є дієслово «секелятися», яке вживалось щодо взаємної мастурбації, пестощів. «Секеляння або тьорка (занесений термін) стрічається і між парубоцтвом і дівоцтвом. Одначе про те не зібрано багато матеріалу, бо збирати його трудно. Коли оповідач хотів розказати якусь „казку“ про те, як секеляють ся великі, дівки з дівками або чоловіки з чоловіками, то не дали йому, бо казка занадто стидка», — пише в своєму дослідженні «Жінка і її полове життє…» український етнограф М. Ф. Грушевський[67][68].
- У Червоній Армії до впровадження погонів відзнакою молодшого командного складу слугували трикутники у петлицях. На армійському жаргоні їх звали «сикелями» (тобто «кліторами»)[69].
- Найбільший клітор має самиця синього кита. Довжина його видимої частини (голівки) становить 8 см[70][71], у той час як повна його довжина може сягати майже метра[72].
- У самиць багатьох плацентарних ссавців у кліторі присутня кліторальна кісточка або «баубелюм» (лат. baubellum, os clitoridis), аналогічна бакулюму самців. Вона виявлена у деяких представників рядів гризунів, хижаків, приматів[73].
Див. також
Примітки
- ↑ Великий тлумачний словник сучасної української мови. Київ, 2005
- ↑ Клінічна анатомія жіночих статевих органів. Українська медична сторінка. Проект Ростислава Бубнова. Архів оригіналу за 22 травня 2011. Процитовано 20 жовтня 2010.
- ↑ Natalie Angier. Woman: An Intimate Geography.
- ↑ Realdi Columbi... De Re Anatomica Libri XV (Latin Edition).
- ↑ Vincent Di Marino,Hubert Lepidi. Anatomic Study of the Clitoris and the Bulbo-Clitoral Organ.
- ↑ а б O'Connell, Helen E.; Sanjeevan, Kalavampara V.; Hutson, John M. (October 2005). "Anatomy of the clitoris". The Journal of Urology 174 (4): 1189–95.
- ↑ Мочеполовая система // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп. т.). — СПб., 1890—1907. (рос. дореф.)
- ↑ Большая медицинская энциклопедия / гл. ред. Н. А. Семашко. — М. : «Советская энциклопедия», 1928—1936. — Т. Т. 13: Кишечный шов — Корреляция. — 27860 с.
- ↑ Suzanne G. Frayser,Thomas J. Whitby. Studies in Human Sexuality: A Selected Guide.
- ↑ The Oxford English Dictionary
- ↑ Jocelyn, H. D. and Setchell, B. P.: Regnier de Graaf on the human reproductive organs. An annotated translation of Tractatus de Virorum Organis Generationi Inservientibus (1668) and De Mulierub Organis Generationi Inservientibus Tractatus Novus (1962). J Reprod Fertil Suppl, 17: 1, 1972.
- ↑ Williamson, S. and Nowak, R.: The truth about women. A new anatomical study shows there is more to the clitoris than anyone ever thought. New Scientist, 159: 34, 1998.
- ↑ а б в Етимологічний словник української мови : в 7 т. / редкол.: О. С. Мельничук (гол. ред.) та ін. — К. : Наукова думка, 2006. — Т. 5 : Р — Т / укл.: Р. В. Болдирєв та ін. — 704 с. — ISBN 966-00-0785-X.
- ↑ а б в г д е А. Кримський, С. Єфремов. Розкішниця // Російсько-український академічний словник 1924—1933 рр.
- ↑ Зализняк А. А., Янин В. Л. Берестяные грамоты из новгородских раскопок [Архівовано 20 вересня 2017 у Wayback Machine.]
- ↑ Етимологічний словник української мови : в 7 т. / редкол.: О. С. Мельничук (гол. ред.) та ін. — К. : Наукова думка, 1989. — Т. 3 : Кора — М / Ін-т мовознавства ім. О. О. Потебні АН УРСР ; укл.: Р. В. Болдирєв та ін. — 552 с. — ISBN 5-12-001263-9.
- ↑ J.N. Adams. The Latin Sexual Vocabulary. — Johns Hopkins University Press, 1982. — P. 97–98.
- ↑ Carmina Priapea LXXVIII.
- ↑ а б в Черкасов В. Г. та ін. (2010). Міжнародна анатомічна термінологія (латинські, українські, російські та англійські еквіваленти). с. 125. ISBN 978-966-382-214-3. Процитовано 29 липня 2015.
{{cite book}}
: Явне використання «та ін.» у:|author=
(довідка) - ↑ O'Connell & Sanjeevan. Anatomia of female genitalia.
- ↑ а б Проф. Д. Нобель. Как устроен клитор.
- ↑ Промежность.
- ↑ Половая система.
- ↑ External genital changes in Fetus development.
- ↑ Female Sexual Anatomy: Size of Clitoris and Labia.
- ↑ Idiopathic isolated clitoromegaly: A report of two cases.
- ↑ John Archer,Barbara Lloyd. Sex and Gender.
- ↑ Linda Williams. Screening Sex.
- ↑ Martha Rosenthal. Human Sexuality: From Cells to Society.
- ↑ Anne Koedt (1970). The Myth of the Vaginal Orgasm. Архів оригіналу за 6 січня 2013.
- ↑ Rosenthal 2012, p. 134; Weiten, Dunn & Hammer 2011, p. 386; Greenberg, Bruess & Conklin 2010, p. 96; Lloyd 2005, pp. 21–53; Flaherty, Davis & Janicak 1993, p. 217; Kaplan 1983, pp. 204, 209–210.
- ↑ Клитор. Сексологический словарь. Архів оригіналу за 8 липня 2014.
- ↑ Clitoral Size, Distance From Vagina May Cause Women To Have Orgasm Troubles.
- ↑ Oakley та ін. (© 2014). The Journal of Sexual Medicine.
{{cite book}}
: Явне використання «та ін.» у:|last=
(довідка) - ↑ Anne Hooper. Sex Q & A.
- ↑ Клитор. Архів оригіналу за 8 липня 2014.
- ↑ Anatomy and Physiology of Women's Sexual Function.
- ↑ The Physical Care of People with Mental Health Problems: A Guide For Best Practice.
- ↑ Persistent Sexual Arousal Syndrome.
- ↑ Вібраційне кільце. Contex. Архів оригіналу за 22 травня 2011. Процитовано 20 жовтня 2010.
- ↑ а б Дженни Хейр (2014). Оргазм. Руководство для женщин. Секреты нереального удовольствия. Харьков, Белгород: Книжный клуб Клуб семейного досуга Пер. с англ. (рос.)
- ↑ Amichai Kilchevsky, Yoram Vardi, Lior Lowenstein & Ilan Gruenwald (March 2012). Is the female G-spot truly a distinct anatomic entity?. The journal of sexual medicine. 9 (3): 719—726. doi:10.1111/j.1743-6109.2011.02623.x. PMID 22240236.
- ↑ Наоми Вульф (2015). Вагина. Новый взгляд на женскую сексуальность. М.: Альпина Нон Фикшн Пер. с англ. (рос.)
- ↑ а б Виагра и женщины.
- ↑ Женская Виагра. Архів оригіналу за 12 вересня 2015.
- ↑ Виагра для женщин.
- ↑ а б в Geoffrey Miller (2000). The Mating Mind: How Sexual Choice Shaped the Evolution of Human Nature.
- ↑ Stephen Jay Gould (2002). The Structure of Evolutionary Theory.
- ↑ Elisabeth Anne Lloyd. The Case of the Female Orgasm: Bias in the Science of Evolution.
- ↑ Chivers, Meredith L. (2007). Wiederman, Michael W, ed. "A Narrow (But Thorough) Examination of the Evolutionary Significance of Female Orgasm". Journal of Sex Research.
- ↑ Cairney, Richard (21 October 2002). "Exploring female sexuality". ExpressNews (University of Alberta). Archived from the original on 29 June 2011. Retrieved 21 December 2011.
- ↑ Yang, Claire C.; Cold, Christopher J.; Yilmaz, Ugur; Maravilla, Kenneth R. (April 2006). "Sexually responsive vascular tissue of the vulva".
- ↑ Камасутра. Энциклопедия любви.
- ↑ Shirley Matile OgletreeAffiliated with Southwest Texas State University , Harvey J. Ginsburg. Kept Under the Hood: Neglect of the Clitoris in Common Vernacular.
- ↑ Dennis D. Waskul, Phillip Vannini and Desiree Wiesen. Symbolic Interaction. Women and Their Clitoris: Personal Discovery, Signification, and Use.
- ↑ Cliteracy 101: Artist Sophia Wallace Wants You To Know The Truth About The Clitoris.
- ↑ 'International Clitoris Awareness Week' Takes Place May 6-12 (NSFW).
- ↑ Что такое обрезание у девочек?.
- ↑ Сексуальные ритуалы.
- ↑ 9. Об удалении клитора.
- ↑ Жіночий інтимний пірсинг. Українській портал модифікації тіла. Архів оригіналу за 1 березня 2011. Процитовано 25 лютого 2011.
- ↑ Пятнистая гиена.
- ↑ Dixson, Alan F. (2012). Primate Sexuality: Comparative Studies of the Prosimians, Monkeys, Apes, and Humans (англ.) . Oxford University Press.
- ↑ Alan F. Dixson. Primate Sexuality: Comparative Studies of the Prosimians, Monkeys, Apes, and ...
- ↑ Joan Roughgarden. Evolution's Rainbow: Diversity, Gender, and Sexuality in Nature and People.
- ↑ Archibald William Smith (1 янв. 1997 г.). A Gardener's Handbook of Plant Names: Their Meanings and Origins. Courier Corporation. ISBN 0486297152, 9780486297156.
{{cite book}}
: Перевірте значення|isbn=
: недійсний символ (довідка) - ↑ Марія Маєрчик. Вторгнення гомосексуальності.
- ↑ Марія Українська. Теренові дослідження українського сексу.
- ↑ сикель.
- ↑ 15 интересных фактов о клиторе. Архів оригіналу за 25 травня 2013.
- ↑ Longest clitoris.
- ↑ 37 Astounding Facts about Sex.
- ↑ Brian Switek. A Long-Lost Bone.
Джерела
- Російсько-Український Словник С. Іваницький, Ф. Шумлянський. Вінниця 1918 рік. (С.?)
- Домінічі Мішель (реж.), док. фільм «Клітор» по сценарію Вераїті Можинскі, Стефен Фірмін. Студія «Плейбой» (РІК ?)
- Klitoris, die sch?ne Unbekannte, док. фільм д-р Хелен О Коннелл, 1998, Nicht Bekannt (режисер)
- Філімонова В. І. Нормальна фізіологія. Київ, 1994 (С.?)
- Michalina Wislocka «Sztuka kochania», Iskry Warszawa 1978 (С.?)
|