Середня держава
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e7/Cumbre_de_Washington.jpg/220px-Cumbre_de_Washington.jpg)
Форми державної влади й політичні системи |
---|
![]() |
Політичні режими |
Форми правління |
Соціально-економічні ідеології |
Ідеології громадських свобод |
Гео-культурні ідеології |
Структура влади |
![]() ![]() |
У сфері міжнародних відносин середня держава — визначається як незалежна держава, яка не досягла статусу великої або наддержави, але все ще має значущий або помірний вплив у міжнародному співтоваристві і отримує міжнародне визнання.
Ідея «середньої держави» виходить з європейської традиції управління державою. У кінці XVI століття італійський політичний мислитель Джованні Ботеро класифікував світ на три види держав: grandissime (великі держави), mezano (середні держави) і piccioli (малі держави). За його словами, mezano, або середня влада, "має достатньо сили та авторитету, щоб існувати самостійно, не потребуючи допомоги від інших".[1]
Жоден узгоджений стандартний метод не визначає, які держави є середніми державами, окрім широкого уявлення про те, що середні держави – це держави, які мають «помірну» здатність впливати на поведінку інших держав, на відміну від малих держав, які мають «невелику» здатність впливати на . Деякі дослідники використовують статистику валового національного продукту (ВНП), щоб скласти списки середніх сил у всьому світі. Економічно середні сили – це, як правило, ті, які не вважаються надто «великими» або надто «маленькими», як би це не було визначено. Однак економія не завжди є визначальним фактором. У первісному розумінні цього терміну середня сила була такою, що мала певний вплив у всьому світі, але не домінувала в жодній сфері. Однак це використання не є універсальним, і деякі визначають середню силу як державу, яку можна вважати регіональною державою .
Жоден узгоджений стандартний метод не визначає, як окреслювати середні держави, за винятком широкого уявлення про те, що це такі держави, які мають "помірну" здатність впливати на інші країни, на відміну від малих держав, які мають "невеликий" вплив. Деякі дослідники використовують статистику валового національного продукту (ВНП), щоб скласти списки середніх сил у всьому світі. Економічно середні держави, зазвичай, визначаються як ті, які не вважаються ані занадто "великими", ані занадто "малими", незалежно від конкретного визначення. Проте, економічні показники не завжди є визначальним фактором. Початково середня сила визначалася як держава, яка має певний вплив у всьому світі, але не домінує ні в одній сфері. Однак це трактування не є універсальним, і деякі дослідники розглядають середню державу як силу, котру можна визнати як ту, що може впливати на весь регіон.
За словами вчених з Університету Лестера та Університету Ноттінгема :
Статус середньої держави зазвичай визначають одним із двох способів. Традиційний і найпоширеніший спосіб полягає в агрегуванні критичних фізичних і матеріальних критеріїв для ранжування держав відповідно до їхніх відносних можливостей. Оскільки можливості країн відрізняються, їх класифікують як наддержави (або великі держави), середні держави або малі держави. Зовсім недавно з'явився другий метод визначення статусу середньої держави, який зосереджується на поведінкових характеристиках. Згідно з ним, середні держави можна відрізнити від наддержав і малих держав через їхню зовнішньополітичну поведінку - середні держави виокремлюють для себе нішу, переслідуючи вузьке коло і конкретні типи зовнішньополітичних інтересів. Таким чином, середні держави - це країни, які використовують свої відносні дипломатичні навички на благо міжнародного миру і стабільності.[2]
За словами Едуарда Джордана з Сінгапурського університету менеджменту :
Всі середні держави проявляють зовнішньополітичну активність, спрямовану на стабілізацію та легітимізацію світового порядку, переважно через спільні та багатосторонні ініціативи. Однак, можна розрізнити нові та традиційні середні держави за їхніми взаємовпливовими конститутивними та поведінковими відмінностями. Конституційно традиційні середні держави характеризуються багатством, стабільністю, егалітаризмом, соціал-демократичним підходом та відсутністю значущого регіонального впливу. З погляду поведінки, їхня регіональна орієнтація є слабкою та неоднозначною, при цьому вони формують ідентичності, відмінні від могутніх держав у своїх регіонах, і реагують на глобальні реформи. Насупроти цього, розвиваючись середні держави є напівпериферійними, з матеріальною нерівністю та недавно впровадженою демократією, які виявляють великий регіональний вплив і самоідентифікацію. З точки зору поведінки, вони обирають реформістські, а не радикальні глобальні зміни, виявляють сильну регіональну орієнтацію на користь регіональної інтеграції, але також намагаються конструювати ідентичності, відмінні від ідентичностей слабких держав у їхньому регіоні.[3]
Інше трактування, яке надає Ініціатива середніх держав (ІСД), програма Інституту глобальної безпеки, визначає "країни середньої влади" як політично й економічно важливі країни, що мають міжнародне визнання і відмовилися від гонки ядерних озброєнь. Цей статус надає їм великий міжнародний статус і довіру.[4] Однак, відповідно до цього визначення, ядерні держави, такі як Індія та Пакистан, а також країни, які є учасниками ядерного обміну в рамках НАТО, не вважаються середніми державами.
За словами Лори Нік з Асоціації міжнародних досліджень :
Незважаючи на те, що термін "середня держава" може викликати певну концептуальну невизначеність, середні держави зазвичай визначаються головним чином за своєю міжнародною поведінкою, що часто називається "дипломатією середньої сили". Це включає тенденцію шукати багатосторонні рішення міжнародних проблем, ухилятися від радикальних позицій у міжнародних конфліктах та дотримуватися поняття "хорошого міжнародного громадянства". Суть середніх держав полягає в тому, що вони віддають перевагу збереженню міжнародного порядку та миру, спираючись на свій відносний економічний стан, управлінські навички та міжнародний престиж. Середні держави активно сприяють утриманню міжнародного порядку, будуючи коаліції, виступаючи в ролі посередників та учасників миротворчої діяльності, наприклад, в рамках ООН. Цю інтернаціоналістську діяльність середні держави здійснюють на основі ідеалістичного імперативу, який вони асоціюють із бажанням бути активними утримувачами свого статусу середньої сили. Це передбачає взяття на себе моральної відповідальності та колективної здатності захищати міжнародний порядок від потенційних загроз, включаючи, за необхідності, великі держави. Цей імператив набував особливої важливості в періоди найбільшого напруження під час холодної війни. [5]
Згідно із висловлюванням вченого з міжнародних відносин Аннет Бейкер Фокс, відносини між середніми та великими державами проявляють складніші механізми поведінки та переговорів, ніж це часто припускалося.[6] Як стверджує Сої Йошіхіде, поняття "середня влада" не обмежується лише розмірами держави, військовою або економічною потужністю. Визначальним елементом є "дипломатія середньої сили", яка визначається областю, куди держава вкладає свої ресурси та знання. Держави середньої сили уникають прямої конфронтації з великими державами, але вони розглядають себе як "моральних діячів" та знаходять свою роль у певних сферах, таких як права людини, охорона навколишнього середовища та регулювання зброї. Зазначається, що середні держави відіграють активну роль у процесі транснаціональної інституційної будови. У той же час науковці виявили антагоністичні та конкурентні відносини між середніми державами, а також їхню здатність використовувати м'яку силу для досягнення своїх цілей, як у випадку конфлікту між Єгиптом і Ізраїлем на африканському континенті.[7]
Характеристики дипломатії середніх держав включають:
- Відданість багатосторонності через глобальні інституції та союз з іншими середніми державами. [8]
- Високий ступінь проникнення громадянського суспільства в зовнішню політику країни.
- Країна, яка відображає та формує свою національну ідентичність через «нову зовнішню політику»: підтримання миру, безпека людини, Міжнародний кримінальний суд та Кіотський протокол
Ініціатива середніх держав наголошує на важливості здійснення дипломатії саме серед таких держав. Завдяки ІСД восьмьох міжнародних неурядових організацій можуть співпрацювати головним чином з урядами країн середньої влади з метою сприяння та навчання держав, обладнаних ядерною зброєю, приймати конкретні заходи для зменшення ядерної небезпеки та розпочати переговори щодо ліквідації ядерної зброї. Країни, що мають статус середньої потужності, відзначаються особливим впливом у питаннях, пов'язаних із контролем за озброєнням, оскільки вони є політично та економічно важливими країнами, що користуються міжнародним визнанням, і водночас вони відмовилися від участі в гонці за ядерною зброєю, що надає їм значну політичну довіру.
Термін вперше ввійшов у політичний дискурс Канади після Другої світової війни. Прем’єр-міністр Луї Сен-Лоран визначив Канаду як "державу середнього рангу" і сприяв формулюванню класичного визначення канадської дипломатії середньої сили. Під час плідного обговорення можливості обрання Канади до Ради Безпеки Організації Об'єднаних Націй він вказав, що незважаючи на "особливий характер відносин [Канади] з Сполученим Королівством і Сполученими Штатами, що ускладнює нашу відповідальність", Канада не є "сателітом" жодної з них. Вона продовжить приймати об’єктивні рішення, враховуючи свої зобов'язання перед власним народом і інтересами у добробуті міжнародного співтовариства.[9] Канадські лідери розглядали Канаду як середню силу, оскільки вона була меншим партнером у великих альянсах, брала активну участь у вирішенні конфліктів поза своєю областю (наприклад, Суецька криза), не мала колоніального минулого, діяла нейтрально в антиколоніальному контексті, активно взаємодіяла з Організацією Об'єднаних Націй, представляючи інтереси менших націй та запобігаючи домінуванню великих держав (часто обираючись до Ради Безпеки ООН з цією метою). Крім того, Канада брала участь у гуманітарних та миротворчих ініціативах по всьому світу.
У березні 2008 року прем'єр-міністр Австралії Кевін Радд визначив зовнішню політику своєї країни як "дипломатію середньої сили" на підставі подібних критеріїв. Згідно з цим підходом, Австралія планує "впливати на прийняття рішень міжнародними гравцями" з питань, таких як "глобальні економічні, безпекові та екологічні проблеми". [10]
Американський політолог Кліфф Купчан охарактеризовує середні держави як "країни зі значними ресурсами впливу в геополітиці", хоча вони залишаються "менш потужними, ніж дві світові супердержави — Сполучені Штати та Китай".[11] Проте Купчан наголошує, що середні держави, особливо на Глобальному Півдні, мають більше влади, агентури та "геополітичної ваги" у 21 столітті, зокрема в 2020-х роках, ніж будь-коли після Другої світової війни. Він ідентифікує Бразилію, Індію, Індонезію, Саудівську Аравію, Південну Африку та Туреччину як провідні середні держави та називає їх "гойдальними державами", які можуть впливати на динаміку влади завдяки своїй неприєднаності до більшості великих держав.[11] Спільними рисами цих шести країн є членство у G20, швидке економічне зростання та активна участь у важливих світових подіях, таких як російське вторгнення в Україну та міжнародні заходи з питань клімату.[11]
Купчан пояснює виникнення сильніших середніх держав за допомогою кількох історичних подій у міжнародній системі, включаючи слабку біполярність між США та Китаєм, яка відрізняється від жорсткої розділеності під час холодної війни та подальшої гегемонії США після розпаду Радянського Союзу. Також важливою є поступова тенденція деглобалізації, що сприяла формуванню регіональних геополітичних і геоекономічних відносин, де середні держави мають більший вплив. Наприклад, розпад міжнародного енергетичного ринку збільшив важливість Саудівської Аравії, яка є великим експортером енергії, на менших регіональних ринках. Купчан також зауважує, що ці середні держави вміють використовувати суперництво між великими державами для зміцнення власного впливу, захисту власних інтересів або здійснення зовнішньополітичних ініціатив.
Збіги між списками середніх і великих держав показують, що немає одностайної згоди між дослідниками у цій галузі міжнародних відносин.[12]
. Країни, такі як Китай, Франція, Росія, Сполучене Королівство та Сполучені Штати, зазвичай розглядаються як великі держави через їхнє економічне, військове або стратегічне значення, а також через їхній статус ядерних держав і постійні місця в Раді Безпеки ООН. Деякі вчені також визнають Німеччину та Японію як великі держави, але це пов'язано, головним чином, з їхньою розвиненою економікою та глобальним впливом, а не військовим чи стратегічним потенціалом.[13] Однак іноді джерела вказують на те, що ці країни можуть бути розглянуті як середні держави.[14][15]
Дехто в галузі міжнародних відносин, як-от Джон Кіртон і Роберто Гімено, стверджують, що Італія є великою державою завдяки своєму статусу та членству в G7 і НАТО Quint .[16][17] Крім того, згідно зі звітом Гаазького центру стратегічних досліджень (HCSS) за 2014 рік, Італія входить до числа великих держав.[18] Хоча широка академічна підтримка Індії як великої держави є незвичною, деякі політологи, такі як Малік Мохан і доктор Збігнєв Бжезінський, вважають Індію також великою державою.[19][20] Подібним чином Бразилію іноді називають великою державою через її економічну могутність і вплив[21][22], а Італію часом вважають великою державою завдяки цим факторам, а також її культурній потужності.
Наступні вісім країн у певний момент після закінчення холодної війни вважалися науковцями та іншими експертами великими державами, а також середніми державами:
Бразилія[23][24][25][26]
Франція[14][27]
Німеччина[28][29][27]
Індія[30][31][32][33][27]
Італія[34][35][36]
Японія[37][38][27]
Росія[39][40]
Велика Британія[14][41][27]
Сполучені Штати[42][43] і Китай[44][45][46][47][48] вважаються багатьма вченими такими, що перевищують традиційний критерій великої держави або, натомість, є наддержавами, і тому не є такими. перераховані.[49][50][51][52]
Подібно до великих держав, немає загальної узгодженості серед міжнародної спільноти щодо того, які країни можна вважати середніми державами. Списки таких країн часто викликають різноманітні дискусії, і вони зазвичай включають як великі країни (наприклад, Аргентину), так і відносно менші (наприклад, Норвегію).[53] Очевидно, що не всі середні сили мають однаковий статус; деякі можуть розглядатися як регіональні держави та члени G20 (наприклад, Австралія), тоді як інші можуть вважатися меншими державами (наприклад, Чехія).[54] Деякі більші середні держави також відіграють ключову роль в ООН та інших міжнародних організаціях, таких як СОТ.
Внизу наведено перелік 54 країн, які в певний період часу, починаючи з епохи після холодної війни, розглядалися як середні держави за визначенням вчених та інших експертів. Країни-учасниці G-20 з великими економіками вказані жирним шрифтом, за винятком країн, які є членами Європейського Союзу і беруть участь у ньому колективно:
- Африка (8 країн)
- Америка (6 країн)
- Азія (20 країн)
Північна Корея[91]
Індонезія[92][93][74]
Іран[94][95][96][97]
Ірак[89]
Ізраїль[98][99][100]
Казахстан[89][101][102]
Кувейт[89]
Малайзія[103][60][93][66][104][74]
Пакистан[105][106]
Філіппіни[107][108]
Катар[109][110]
Південна Корея[111][112][113][114][115][116][74]
Саудівська Аравія[98][117][118]
Сінгапур[119][120][121][122]
Шрі-Ланка[89]
Республіка Китай[123][108][124]
Таїланд[125][108][74]
Туреччина[59][126][74]
ОАЕ[127][128]
В'єтнам[129][89][130]
- Європа (17 країн)
Австрія[131][57][132][74][133]
Бельгія[53][82][134][133]
Чехія[54][131][135]
Данія[79][136]
Фінляндія[120][131][137]
Греція[138]
Угорщина[139]
Ірландія[140][141][142][143][144]
Нідерланди[79][136]
Норвегія[79][136]
Польща[87][145][146]
Португалія[89][147]
Румунія[131][57][137][133][148][149]
Іспанія[147]
Швеція[98][136][150]
Швейцарія[151]
Україна[148][145]
- Океанія (2 країни)
- Сила (міжнародні відносини)
- Регіональна влада
- М'яка сила
- Об’єднання заради консенсусу
- ↑ Rudd K (2006) Making Australia a force for good, Labor eHerald [Архівовано 27 червня 2007 у Wayback Machine.]
- ↑ Hamill, James; Lee, Donna (April 2001). A Middle Power Paradox? South African Diplomacy in the Post-apartheid Era. International Relations (англ.). 15 (4): 33—59. doi:10.1177/004711701015004004. ISSN 0047-1178.
- ↑ Jordaan E (2003). The concept of a middle power in international relations.
- ↑ а б Middle Powers Initiative (2004) Building Bridges: What Middle Power Countries Should Do To Strengthen the NPT [Архівовано 14 червня 2007 у Wayback Machine.], GSI
- ↑ Bishai LS (2000) From Recognition to Intervention: The Shift from Traditional to Liberal International Law [Архівовано 28 лютого 2002 у Wayback Machine.]
- ↑ Fox, Annette Baker, The Politics of Attraction: Four Middle Powers and the United States (Columbia University Press, 1977).
- ↑ Siniver, Asaf; Tsourapas, Gerasimos (2023). Middle Powers and Soft-Power Rivalry: Egyptian–Israeli Competition in Africa. Foreign Policy Analysis. 19 (2). doi:10.1093/fpa/orac041. ISSN 1743-8586.
- ↑ Patrick James; Mark J. Kasoff (2008). Canadian studies in the new millennium. University of Toronto Press. с. 265. ISBN 978-0-8020-9468-1. Процитовано 24 лютого 2016.
- ↑ H.H. Herstien, L.J. Hughes, R.C. Kirbyson. Challenge & Survival: The History of Canada (Scarborough, ON: Prentice-Hall, 1970). p 411
- ↑ Shanahan D (2008) Time to go global, urges Rudd [Архівовано 17 травня 2008 у Wayback Machine.], The Australian
- ↑ а б в Kupchan, Cliff (6 червня 2023). 6 Swing States Will Decide the Future of Geopolitics. Foreign Policy (амер.). Процитовано 21 червня 2023.
- ↑ Mehmet Ozkan. «A NEW APPROACH TO GLOBAL SECURITY: PIVOTAL MIDDLE POWERS AND GLOBAL POLITICS» Perceptions: Journal of International Affairs XI.1 (2006): 77–95
- ↑ Encarta – The Great Powers. Архів оригіналу за 20 травня 2004.
- ↑ а б в P. Shearman, M. Sussex, European Security After 9/11(Ashgate, 2004) — According to Shearman and Sussex, both the UK and France were great powers now reduced to middle power status.
- ↑ Soeya Yoshihide, 'Diplomacy for Japan as a Middle Power, Japan Echo, Vol. 35, No. 2 (2008), pp. 36–41.
- ↑ Roberto Gimeno & Atelier de cartographie de Sciences Po, «La Russie et les grandes puissances (G8 et Chine)» Russia and the Great Powers (G8 and China), chart], Questions Internationales, No. 27 (septembre–octobre, 2007)
- ↑ The Seven-Power Summit as an International Concert. g8.utoronto.ca.
- ↑ Why are Pivot states so Pivotal?. Архів оригіналу за 11 February 2016. Процитовано 24 лютого 2016.
- ↑ Strategic Vision: America & the Crisis of Global Power by Dr. Zbigniew Brzezinski, pp 43–45. Published 2012.
- ↑ Malik, Mohan (2011). China and India: Great Power Rivals. United States: FirstForumPress. ISBN 978-1935049418.
- ↑ Kwang Ho Chun (2013). The BRICs Superpower Challenge: Foreign and Security Policy Analysis. Ashgate. ISBN 978-1-4094-6869-1. Процитовано 21 вересня 2015.
- ↑ Heine J (2006) On the Manner of Practising the New Diplomacy, ISN [Архівовано 7 жовтня 2007 у Wayback Machine.]
- ↑ Especialistas reclamam reconhecimento do Brasil como potência mundial. IBS News. 15 червня 2011. Процитовано 7 квітня 2017.
- ↑ Pela primeira vez Brasil emerge como potência internacional, diz Patriota. 10 травня 2012. Архів оригіналу за 7 June 2012. Процитовано 7 квітня 2017.
- ↑ Brazil – Emerging Soft Power of the World. allAfrica.com. 15 вересня 2011. Процитовано 7 квітня 2017.
- ↑ Brasil ganha dos Estados Unidos em influência na América do Sul. The Economist. 2 вересня 2011. Архів оригіналу за 20 August 2019. Процитовано 7 квітня 2017.
- ↑ а б в г д Éric-André Martin and Marie Krpata (October 2021). The Dilemma of Middle Powers: How AUKUS Has Reshaped the Potential for E3 Cooperation in the Indo-Pacific (PDF) (англ.). Т. 166. Ifri, Notes du Cerfa. с. 20. ISBN 979-10-373-0432-2. Процитовано 8 січня 2022.
Countries such as Canada, Australia, South Korea, Japan, India and European powers like the UK, Germany and France can be considered as middle powers.
- ↑ Otte M, Greve J (2000) A Rising Middle Power?: German Foreign Policy in Transformation, 1989—1999, St. Martin's Press
- ↑ Sperling, James (2001). Neither Hegemony nor Dominance: Reconsidering German Power in Post Cold-War Europe. British Journal of Political Science. 31 (2): 389—425. doi:10.1017/S0007123401000151.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | India. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
The next tier of regional powers — Japan and India — have each lost more ground in 2021 than did China. Both countries have fallen just short of the major power threshold of 40 points in 2021… One result of greater bipolarity is that US allies, such as Japan and Australia, and even key balancing powers, such as India, have never been more dependent on American capacity and willingness to sustain a military balance of power in the region.
- ↑ Charalampos Efstathopoulosa, 'Reinterpreting India's Rise through the Middle Power Prism', Asian Journal of Political Science, Vol. 19, Issue 1 (2011), p. 75: 'India's role in the contemporary world order can be optimally asserted by the middle power concept. The concept allows for distinguishing both strengths and weakness of India's globalist agency, shifting the analytical focus beyond material-statistical calculations to theorise behavioural, normative and ideational parameters.'
- ↑ Robert W. Bradnock, India's Foreign Policy since 1971 (The Royal Institute for International Affairs, London: Pinter Publishers, 1990), quoted in Leonard Stone, 'India and the Central Eurasian Space', Journal of Third World Studies, Vol. 24, No. 2, 2007, p. 183: 'The U.S. is a superpower whereas India is a middle power. A superpower could accommodate another superpower because the alternative would be equally devastating to both. But the relationship between a superpower and a middle power is of a different kind. The former does not need to accommodate the latter while the latter cannot allow itself to be a satellite of the former."
- ↑ Jan Cartwright, 'India's Regional and International Support for Democracy: Rhetoric or Reality?', Asian Survey, Vol. 49, No. 3 (May/June 2009), p. 424: 'India's democratic rhetoric has also helped it further establish its claim as being a rising «middle power.» (A «middle power» is a term that is used in the field of international relations to describe a state that is not a superpower but still wields substantial influence globally. In addition to India, other «middle powers» include, for example, Australia and Canada.)'
- ↑ «Operation Alba may be considered one of the most important instances in which Italy has acted as a regional power, taking the lead in executing a technically and politically coherent and determined strategy.» See Federiga Bindi, Italy and the European Union (Washington, D.C.: Brookings Institution Press, 2011), p. 171.
- ↑ «Italy plays a prominent role in European and global military, cultural and diplomatic affairs. The country's European political, social and economic influence make it a major regional power.» See Italy: Justice System and National Police Handbook, Vol. 1 (Washington, D.C.: International Business Publications, 2009), p. 9.
- ↑ Marco Siddi (October 2018). Italy's 'Middle Power' Approach to Russia. The International Spectator: Italian Journal of International Affairs (англ.). 54 (2): 123—138. doi:10.1080/03932729.2018.1519765. ISSN 0393-2729.
The definition of 'middle power' is contested and has been the subject of controversy among scholars. According to the Italian interpretation of this concept, Italy is a middle-ranking power with limited natural and military resources and one that can only achieve its foreign policy goals by expanding its influence in international organisations and through bilateral relations with larger powers.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Japan. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
The next tier of regional powers — Japan and India — have each lost more ground in 2021 than did China. Both countries have fallen just short of the major power threshold of 40 points in 2021… One result of greater bipolarity is that US allies, such as Japan and Australia, and even key balancing powers, such as India, have never been more dependent on American capacity and willingness to sustain a military balance of power in the region.
- ↑ Robert W. Cox, 'Middlepowermanship, Japan, and Future World Order, International Journal, Vol. 44, No. 4 (1989), pp. 823—862.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Russia. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- ↑ Neumann, Iver B. (2008). Russia as a great power, 1815–2007. Journal of International Relations and Development. 11 (2): 128–151 [p. 128]. doi:10.1057/jird.2008.7.
As long as Russia's rationality of government deviates from present-day hegemonic neo-liberal models by favouring direct state rule rather than indirect governance, the West will not recognize Russia as a fully fledged great power.
- ↑ Chalmers, Malcolm (May 2015). A Force for Order: Strategic Underpinnings of the Next NSS and SDSR. Royal United Services Institute. Briefing Paper (SDSR 2015: Hard Choices Ahead): 2.
While no longer a superpower (a position it lost in the 1940s), the UK remains much more than a 'middle power'.
- ↑ From Colony to Superpower: U.S. Foreign Relations since 1776 (Published 2008), by Professor George C. Herring (Professor of History at Kentucky University)
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | US. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
The United States beat the regional downward trend, gaining points in five Index measures, and overtaking China in two critical rankings: for diplomatic Influence and future resources. But its gains are dogged by a rapid loss of economic influence.
- ↑ Muldavin, Joshua (9 лютого 2006). From Rural Transformation to Global Integration: The Environmental and Social Impacts of China's Rise to Superpower. Carnegie Endowment for International Peace. Архів оригіналу за 14 May 2011. Процитовано 17 січня 2010.
- ↑ A Point Of View: What kind of superpower could China be?. BBC. 19 жовтня 2012. Процитовано 21 жовтня 2012.
- ↑ John, Emmanuel (13 червня 2019). China: Emerging superpower.
- ↑ China as a global power. China.usc.edu. 13 листопада 2007. Процитовано 27 серпня 2010.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | China. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
The country lost points in half of the Index measures. But this has not narrowed the country's lead over the rest of the region, with lower ranked countries succumbing to their own losses.
- ↑ Yu, Katrina. China-US: Relations fray between the two superpowers. aljazeera.com. Архів оригіналу за 18 September 2020. Процитовано 21 вересня 2020.
- ↑ Five big takeaways from the 2019 Asia Power Index. lowyinstitute.org (англ.). Архів оригіналу за 24 July 2021. Процитовано 9 липня 2020.
- ↑ Welle (www.dw.com), Deutsche. Many Germans believe China will replace US as superpower: survey | DW | 14 July 2020. DW.COM (брит.). Процитовано 30 липня 2020.
- ↑ Éric-André Martin and Marie Krpata (October 2021). The Dilemma of Middle Powers: How AUKUS Has Reshaped the Potential for E3 Cooperation in the Indo-Pacific (PDF) (англ.). Т. 166. Ifri, Notes du Cerfa. ISBN 979-10-373-0432-2. Процитовано 8 січня 2022.
The (US) Department of Defense defined the Indo-Pacific as its "priority theater"...This tilt is an acknowledgment of China's increased role in world economics. China's share in world GDP has risen from 4% in 2000 to 16% today. Since it joined the WTO in 2001 and with the unfolding of the economic and financial crises in 2008–2009, which diminished the West's soft power and economic and financial strengths, China has become the world's powerhouse. This has increasingly led to what may be described today as great-power rivalry between China and the US.
- ↑ а б Solomon S (1997) South African Foreign Policy and Middle Power Leadership [Архівовано 26 квітня 2015 у Wayback Machine.], ISS
- ↑ а б Cabada, Ladislav (November 2005). The New International Role of Small(er) States (PDF). The Journal of the Central European Political Science Association. 1 (1): 30—45. Архів оригіналу (PDF) за 4 серпня 2020. Процитовано 10 лютого 2020.
- ↑ а б в Wurst J (2006) Middle Powers Initiative Briefing Paper, GSI [Архівовано 14 червня 2007 у Wayback Machine.]
- ↑ а б Cooper AF (1997) Niche Diplomacy - Middle Powers after the Cold War [Архівовано 6 березня 2012 у Wayback Machine.], palgrave
- ↑ а б в г д Bernard Wood, 'Towards North-South Middle Power Coalitions', in Middle Power Internationalism: The North-South Dimension, edited by Cranford Pratt (Montreal, McGill-Queen's University Press, 1990).
- ↑ Martín, Lucas (5 червня 2020). Morocco and Algeria, the struggle for regional leadership. Atalayar. Процитовано 9 серпня 2020.
- ↑ а б в г Andrew F. Cooper, Agata Antkiewicz and Timothy M. Shaw, 'Lessons from/for BRICSAM about South-North Relations at the Start of the 21st Century: Economic Size Trumps All Else?', International Studies Review, Vol. 9, No. 4 (Winter, 2007), pp. 675, 687.
- ↑ Gilley, Bruce (10 вересня 2012). The Rise of the Middle Powers. The New York Times Company. Процитовано 18 травня 2019.
- ↑ Ethiopia: East Africa's Emerging Giant. Council on Foreign Relations (англ.). Процитовано 10 березня 2022.
- ↑ 5 reasons why Ethiopia could be the next global economy to watch. World Economic Forum (англ.). Процитовано 10 березня 2022.
- ↑ Africa, Somtribune (29 серпня 2020). Ethiopia Can Be Africa's Next Superpower. SomTribune (брит.). Процитовано 10 березня 2022.
- ↑ https://www.worldbank.org/en/country/morocco/overview
- ↑ а б Mace G, Belanger L (1999) The Americas in Transition: The Contours of Regionalism (p 153)
- ↑ Kim, Jiye (2021). Between a Regional Hegemon and a Middle Power: The Case of Nigeria. Awkward Powers: Escaping Traditional Great and Middle Power Theory. Global Political Transitions. с. 221—241. doi:10.1007/978-981-16-0370-9_9. ISBN 978-981-16-0369-3. S2CID 244203245.
- ↑ Gladys Lechini, Middle Powers: IBSA and the New South-South Cooperation. NACLA Report on the Americas, Vol. 40, No. 5 (2007): 28-33: 'Today, a new, more selective South-South cooperation has appeared, bringing some hope to the people of our regions. The trilateral alliance known as the India, Brazil, and South Africa Dialogue Forum, or IBSA, exemplifies the trend ... The three member countries face the same problems and have similar interests. All three consider themselves "middle powers" and leaders of their respective regions, yet they have also been subject to pressures from 'Emerging Middle Powers' Soft Balancing Strategy: State and Perspective of the IBSA Dialogue Forum. Hamburg: GIGA, 2007.
- ↑ Peter Vale, 'South Africa: Understanding the Upstairs and the Downstairs', in Niche Diplomacy: Middle Powers After the Cold War, edited by Andrew F. Cooper (London: Macmillan, 1997).
- ↑ Janis Van Der Westhuizen, 'South Africa's Emergence as a Middle Power', Third World Quarterly, Vol. 19, No. 3 (1998), pp. 435-455.
- ↑ Pfister R (2006) The Apartheid Republuc and African States [Архівовано 12 червня 2007 у Wayback Machine.], H-Net
- ↑ Eduard Jordaan, 'Barking at the Big Dogs: South Africa's Foreign Policy Towards the Middle East', Round Table, Vol. 97, No. 397 (2008), pp. 547-549.
- ↑ Flemes, Daniel, Emerging Middle Powers' Soft Balancing Strategy: State and Perspectives of the IBSA Dialogue Forum (1 August 2007). GIGA Working Paper No. 57. DOI:10.2139/ssrn.1007692
- ↑ а б в г д е ж и Gilley, Bruce; O'Neil, Andrew (8 липня 2014). Middle Powers and the Rise of China. Georgetown University Press. с. 30. ISBN 9781626160842.
- ↑ https://www.eurasiareview.com/21082023-kenya-a-regional-power-in-africa-and-the-indo-pacific-analysis/
- ↑ https://www.worldbank.org/en/country/ghana/overview
- ↑ https://blogs.worldbank.org/africacan/what-does-tanzanias-move-lower-middle-income-status-mean
- ↑ а б Yasmi Adriansyah, 'Questioning Indonesia's place in the world', Asia Times (20 September 2011): 'Countries often categorized as middle power (MP) include Australia, Canada and Japan. The reasons for this categorization are the nations' advanced political-economic stature as well as their significant contribution to international cooperation and development. India and Brazil have recently become considered middle powers because of their rise in the global arena—particularly with the emerging notion of BRIC (Brazil, Russia, India and China).'
- ↑ а б в г Behringer RM (2005) Middle Power Leadership on the Human Security Agenda [Архівовано 14 листопада 2007 у Wayback Machine.], SAGE
- ↑ Crosby AD (1997) A Middle-Power Military in Alliance: Canada and NORAD, JSTOR
- ↑ Petersen K (2003) Quest to Reify Canada as a Middle Power, Dissident Voice
- ↑ а б Inoguchi K (2002) The UN Disarmament Conference in Kyote [Архівовано 29 вересня 2007 у Wayback Machine.]
- ↑ Heine J (2006) On the Manner of Practising the New Diplomacy, ISN [Архівовано 7 жовтня 2007 у Wayback Machine.]
- ↑ THE UN DISARMAMENT CONFERENCE IN KYOTO. disarm.emb-japan.go.jp. Архів оригіналу за 16 січня 2013. Процитовано 13 листопада 2015.
- ↑ Heine, Jorge. On the Manner of Practising the New Diplomacy. The Centre for International Governance Innovation. Архів оригіналу за 7 жовтня 2007. Процитовано 13 листопада 2015.
- ↑ Louis Belanger and Gordon Mace, 'Middle Powers and Regionalism in the Americas: The Cases of Argentina and Mexico', in Niche Diplomacy: Middle Powers After the Cold War, edited by Andrew F. Cooper (London: Macmillan, 1997).
- ↑ а б Pierre G. Goad, 'Middle Powers to the Rescue?', Far Eastern Economic Review, Vol. 163, No. 24 (2000), p. 69.
- ↑ Pellicer O (2006) Mexico – a Reluctant Middle Power? [Архівовано 14 червня 2007 у Wayback Machine.], FES
- ↑ а б в г д е ж Oosterveld, Willem; Torossian, Bianca. A Balancing Act: The Role of Middle Powers in Contemporary Diplomacy. Strategic Monitor 2018-2019. Clingendael Institute. Процитовано 18 травня 2019.
- ↑ McKercher, B. J. C. (2012). Routledge Handbook of Diplomacy and Statecraft (англ.). Routledge. ISBN 9781136664366.
a Middle Power like Peru lack the diplomatic and other resources...
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | North Korea. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Indonesia. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
Indonesia has for the first time reached a top-ten placement in the Index. Jakarta now outranks Singapore as the most diplomatically influential player in Southeast Asia.
- ↑ а б Jonathan H. Ping, Middle Power Statecraft: Indonesia, Malaysia, and the Asia Pacific (Aldershot: Ashgate Publishing, 2005).
- ↑ Anoushiravan Ehteshami and Raymond Hinnesbusch, Syria and Iran: Middle Power in a Penetrated Regional System (London: Routledge, 1997).
- ↑ Samhat, Nayef H. (2000). Middle Powers and American Foreign Policy: Lessons for Irano-U.S. Relations. Policy Studies Journal. 28 (1): 11—26. doi:10.1111/j.1541-0072.2000.tb02013.x.
- ↑ Ahouie M (2004) Iran Analysis Quarterly [Архівовано 17 травня 2020 у Wayback Machine.], MIT
- ↑ Foreign Affairs Committee (2006) Iran
- ↑ а б в г Buzan, Barry (2004). The United States and the Great Powers. Cambridge, United Kingdom: Polity Press. с. 71. ISBN 0-7456-3375-7.
- ↑ www.lrb.co.uk.
- ↑ www.acronym.org.uk. Архів оригіналу за 4 березня 2016. Процитовано 2 лютого 2014.
- ↑ Kazakhstan and the struggle over Central Asia. Spectator USA. 5 червня 2019. Архів оригіналу за 26 січня 2020. Процитовано 17 лютого 2020.
- ↑ Zholdasbekova, Aidar Kurmashev, Dana Akhmedyanova, Houman Sadri, Akbota (1 жовтня 2018). Kazakhstan's Middle Power Response to Terrorism. Insight Turkey — через www.insightturkey.com.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Malaysia. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- ↑ Kim R. Nossal and Richard Stubbs, 'Mahathir's Malaysia: An Emerging Middle Power?' in Niche Diplomacy: Middle Powers After the Cold War, edited by Andrew F. Cooper (London: Macmillan, 1997).
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Pakistan. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- ↑ Barry Buzan (2004). The United States and the great powers: world politics in the twenty-first century. Polity. с. 71, 99. ISBN 978-0-7456-3374-9. Процитовано 27 грудня 2011.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Philippines. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- ↑ а б в Jonathan H. Ping Middle Power Statecraft (p 104)
- ↑ Cooper, Andrew F. Middle Powers: Squeezed out or Adaptive?. Public Diplomacy Magazine. Архів оригіналу за 29 червня 2017. Процитовано 12 березня 2015.
- ↑ Kamrava, Mehran. Mediation and Qatari Foreign Policy (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 7 жовтня 2013. Процитовано 12 березня 2015.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | South Korea. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- ↑ а б Tobias Harris, 'Japan Accepts its "Middle-Power" Fate'. Far Eastern Economic Review Vol. 171, No. 6 (2008), p. 45: 'Japan is settling into a position as a middle power in Asia, sitting uneasily between the U.S., its security ally, and China, its most important economic partner. In this it finds itself in a situation similar to Australia, India, South Korea and the members of Asean.'
- ↑ Armstrong DF (1997) South Korea's foreign policy in the post-Cold War era: A middle power perspective [Архівовано 20 липня 2011 у Wayback Machine.]
- ↑ Gilbert Rozman, 'South Korea and Sino-Japanese Rivalry: A Middle Power's Options Within the East Asia Core Triangle', Pacific Review, Vol. 20, No. 2 (2007), pp. 197-220.
- ↑ Woosang Kim, 'Korea as a Middle Power in Northeast Asian Security', in The United States and Northeast Asia: Debates, Issues, and New Order, edited by G. John Ikenbgerry and Chung-in Moon (Lantham: Rowman & Littlefield, 2008).
- ↑ Sheridan, Greg (27 листопада 2008). The plucky country and the lucky country draw closer. The Australian. Архів оригіналу за 12 вересня 2012.
- ↑ Kawaguchi asks Saudi Arabia to put pressure on Iraq Japan Policy & Politics. findarticles.com. Архів оригіналу за 23 жовтня 2007.
- ↑ Saudi Surprise. 26 серпня 2004. Архів оригіналу за 26 серпня 2004.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Singapore. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
Uneven economic impacts and recoveries from the pandemic will likely continue to alter the regional balance of power well into the decade. Only Taiwan, the United States and Singapore are now predicted to have larger economies in 2030 than originally forecast prior to the pandemic.
- ↑ а б Schweller, Randall. The Concept of Middle Power. Ohio State University. Процитовано 8 лютого 2020.
- ↑ Middle Powers,Norms, and Balancing: ROK's and ASEAN's Normative Balancing against Rising China (PDF). Chung-Ang University. Процитовано 8 лютого 2020.
- ↑ de Swielande, Tanguy Struye; Vandamme, Dorothée; Walton, Dorothée; Wilkins, Thomas (2018). Chapter 14: The Singapore paradox: The "little red dot" as a "middle power". У Peng Er, Lam (ред.). Rethinking Middle Powers in the Asian Century: New Theories, New Cases. Routledge. ISBN 9780429873843.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Taiwan. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
Uneven economic impacts and recoveries from the pandemic will likely continue to alter the regional balance of power well into the decade. Only Taiwan, the United States and Singapore are now predicted to have larger economies in 2030 than originally forecast prior to the pandemic.
- ↑ Jacobs, Bruce (22 січня 2016). Taiwan signals its readiness to join the world's democratic powers. the sydney morning herald. Процитовано 10 січня 2020.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Thailand. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- ↑ Meltem Myftyler and Myberra Yyksel, 'Turkey: A Middle Power in the New Order', in Niche Diplomacy: Middle Powers After the Cold War, edited by Andrew F. Cooper (London: Macmillan, 1997).
- ↑ Laipson, Ellen (3 вересня 2014). The UAE and Egypt's New Frontier in Libya. The National Interest. Процитовано 26 жовтня 2014.
- ↑ Evans, Gareth (29 червня 2011). Middle Power Diplomacy. Процитовано 26 жовтня 2014.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Vietnam. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
Three middle powers — Vietnam, Australia and Taiwan — were the only countries to gain in comprehensive power in 2020. When neither the United States nor China can establish undisputed primacy in Asia, the actions and choices of middle powers will become more consequential.
- ↑ Middle Powers, Joining Together: The Case of Vietnam and Australia.
- ↑ а б в г A Balancing Act: The Role of Middle Powers in Contemporary Diplomacy. The Hague Center for Strategic Studies. Архів оригіналу за 10 червня 2020. Процитовано 8 лютого 2020.
- ↑ Lauber, Volkmar (17 вересня 2019). Contemporary Austrian Politics. Routledge. ISBN 9780429720987.
- ↑ а б в Taylor, Ian (2001). Stuck in Middle GEAR: South Africa's Post-apartheid Foreign Relations. London: Greenwood Publishing Group. с. 19. ISBN 9780275972752.
- ↑ Caplan G (2006) From Rwanda to Darfur: Lessons learned?, SudanTribune
- ↑ John, Ravenhill (1988). Cycles of middle power activism: Constraint andchoice in Australian and Canadian foreign policies (PDF). Australian Journal of International Affairs. 52 (3): 309—327. doi:10.1080/10357719808445259. Процитовано 10 February 2020.
- ↑ а б в г Pratt C (1990) Middle Power Internationalism, MQUP
- ↑ а б I. Handel, Michael (1990). Weak States in the International System. Taylor & Francis. с. 28. ISBN 9780714640730.
- ↑ Thanos Veremēs (1997) The Military in greek Politics "Black Rose Books"
- ↑ Higgott RA, Cooper AF (1990) Middle Power Leadership and Coalition Building
- ↑ Pratt, Cranford (1990). Middle Power Internationalism: The North-South Dimension. Montreal: McGill–Queen's University Press. с. 32. ISBN 9780773507258.
- ↑ Tonra, Ben; Ward, Eilís (2002). Chapter 1: Ireland, Peacekeeping and Defence Policy: Challenges and Opportunities. У Murphy, Ray (ред.). Ireland in International Affairs: Interests, Institutions and Identities. Dublin, Republic of Ireland: Institute of Public Administration. с. 20—21. ISBN 9781902448763.
- ↑ Gillespie, Paul (17 January 2015). Representing Ireland – multitasking in a multilateral world. The Irish Times. Процитовано 8 February 2020.
- ↑ Ishizuka, Katsumi (23 квітня 2014). Four: Ireland's peacekeeping policy in the post-Cold War era. Ireland and International Peacekeeping Operations 1960-2000. Routledge. с. 136. ISBN 9781135295264.
- ↑ Bolton, Matthew; Nash, Thomas (7 травня 2010). The Role of Middle Power–NGO Coalitions in Global Policy: The Case of the Cluster Munitions Ban. Global Policy. Wiley. 1 (2): 172—184. doi:10.1111/j.1758-5899.2009.00015.x.
- ↑ а б Spero, Joshua (2004). Bridging the European Divide. Rowman & Littlefield. с. 206. ISBN 9780742535534.
- ↑ Kirton J (2006) Harper's Foreign Policy Success?
- ↑ а б according to Yves Lacoste, Géopolitique, Larousse, 2009,p. 134, both Spain and Portugal exert a real influence in Africa and in the Americas.
- ↑ а б Turkish Policy Quarterly, Volume 4. Turkey: Big Art. 2005.
- ↑ Wood, Bernald (1 червня 1988). The middle powers and the general interest. Ottawa: The North-South Institute. ISBN 9780920494813.
- ↑ Rudengren J, Gisle P, Brann K (1995) Middle Power Clout: Sweden And The Development Banks [Архівовано 22 квітня 2007 у Wayback Machine.]
- ↑ South African Foreign Policy and Middle Power Leadership - Fairy God-mother, Hegemon or Partner? In Search of a South African Foreign Policy - Monograph No 13, 1997. 26 квітня 2015. Архів оригіналу за 26 квітня 2015.
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | Australia. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
Three middle powers — Vietnam, Australia and Taiwan — were the only countries to gain in comprehensive power in 2020. When neither the United States nor China can establish undisputed primacy in Asia, the actions and choices of middle powers will become more consequential.
- ↑ Hazleton WA (2005) Middle Power Bandwagoning? Australia's Security Relationship with the United States [недоступне посилання з 01.08.2023], allacademic
- ↑ Asia Power Index 2021 Edition | New Zealand. power.lowyinstitute.org (англ.). Процитовано 18 грудня 2021.
- Зміна влади в Азіатсько-Тихоокеанському регіоні? Підйом Китаю, китайсько-американська конкуренція та прихильність регіональної середньої влади (Енріко Фелс ( Боннський університет ))
- Слабкі держави в міжнародній системі (Михаель І. Гендель)
- Переміщення середніх держав: Австралія та Канада у мінливому світовому порядку (інформація про книгу)
- Інтернаціоналізм середньої влади (інформація про книгу)
- Новітні держави: управління в глобальному порядку, що змінюється (річний звіт Центру міжнародних відносин Королеви)
- Середня держава в онлайн-версії «Encyclopædia Britannica». (англ.)
- Middle Powers Initiative