Шкляр Василь Миколайович
Василь Миколайович Шкляр | ||||
---|---|---|---|---|
![]() Василь Шкляр на 18-му Форумі видавців (2011) | ||||
Народився | 10 червня 1951 (73 роки) Ганжалівка, Лисянський район, Київська область, Українська РСР, СРСР | |||
Громадянство | ![]() ![]() | |||
Національність | Українець | |||
Діяльність | письменник, політичний діяч | |||
Сфера роботи | творче та професійне письмоd[1] і політична діяльність[1] | |||
Alma mater | Єреванський державний університет і Філологічний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка (1973) | |||
Мова творів | українська[К 1] | |||
Жанр | роман, повість[d] і оповідання | |||
Magnum opus | Залишенець (2009) | |||
Нагороди | ![]() | |||
Премії | «Золоте перо» «Коронація слова» «Шевченківська премія» | |||
Сайт: shkliar.com.ua | ||||
| ||||
![]() | ||||
![]() | ||||
Васи́ль Микола́йович Шкляр (нар. 10 червня 1951, с. Ганжалівка Лисянського району Черкаської області) — український письменник, політично-громадський діяч. Один із найвідоміших і найбільш читаних сучасних українських письменників. Деякі літературні оглядачі називають його «батьком українського бестселера»[2]. Роботи Шкляра перекладено англійською, болгарською, вірменською, шведською, словацькою, російською мовами тощо.
Рішенням Комітету з Національної премії України ім. Т.Шевченка Шкляр був визнаний лауреатом Шевченківської премії 2011 року,[3] але письменник відмовився її отримати у знак протесту проти перебування на посаді Міністра освіти України одіозного українофоба Дмитра Табачника.[4][5]
Життєпис
Ранні роки та освіта
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fe/Vasyl_Shklyar.jpg/200px-Vasyl_Shklyar.jpg)
Василь Шкляр народився в селі Ганжалівка Лисянського району на Черкащині, де й пішов до початкової школи. Пізніше родина переїхала до міста Звенигородки, де Василь Шкляр закінчив 10-річну школу зі срібною медаллю (1968), а відтак вступив на філологічний факультет Київського університету. На другому році навчання, Шкляра хотіли вигнати з університету за те, що під час трудового семестру в колгоспі, він бавився бомбою, але йому вдалося уникнути відрахування шляхом тимчасового переїзду у Вірменію, куди він поїхав, аби навчатися за студентським обміном в Єреванському університеті. Згодом Шкляр згадає цей випадок зі свого життя у своїй ранній повісті «Стороною дощик іде». У Єреванському університеті Шкляр студіював вірменську мову й літературу аж до 1972 року і, за власним зізнанням, зміг добре вивчити вірменську мову вже за 2 місяці.[6] Згодом Шкляр тепло згадуватиме свій вірменський період, називаючи його «яскравою сторінкою в [його] житті.»[6][7] Після повернення в Україну Шкляр у 1973-му році закінчив навчання у Київському університеті.[8]
Журналістська та літературна кар'єра
Після закінчення університету, Шкляр почав працювати журналістом. Паралельно з журналістською роботою пише свої перші літературні праці, зокрема, у 1970-1980-х роках вийшли друком його перші дорослі збірки повістей та оповідань: «Перший сніг» (1977),[К 2] «Де твій Остап, Соломіє?» (1979) та «Живиця» (1982).[10] У 1978 році став членом Спілки письменників України. У цей період виходять численні дитячі оповідання та книги Шкляра, зокрема, дитячі збірки «Шовкова нитка» (1976), «Черешня в житі» (1983) та «Шовковий дощик» (1984). Перші романи письменника, що з'явилися у 1986 році («Праліс: Тінь сови») та 1989 році («Ностальгія»), не здобули хоч якогось розголосу та були практично не помічені літературними критиками та звичайними читачами. Так, академічна «Історія української літератури ХХ століття» (1998) не називає жодного твору Шкляра, а його самого дуже побіжно згадує як літератора-початківця зі схожою на Григора Тютюнника стилістикою та як представника «хвилі [літературних] новобранців 70-х — початку 80-х»; альтернативна «Мала українська енциклопедія актуальної літератури» (1998) не згадує Шкляра взагалі.[11]
У період з 1988 по 1998 роки Шкляр займався політичною журналістикою, бував у «гарячих точках».[12] Цей досвід, зокрема, подробиці операції з врятування дружини Алли та родини генерала Дудаєва після його загибелі, Шкляр згодом відтворив у романі «Елементал» (2001).[2][13]
Популярність як письменника прийшла лише у 1999 році з виходом роману «Ключ», який зібрав низку нагород та був неодноразово перевиданий у різноманітних українських видавництвах. Це був перший твір автора після тривалої паузи — з початку 1990 років. Сам Шкляр пояснив таку тривалу паузу «зміною епох»[14]. Шкляр розпочав написання роману ще 1998 року, перебуваючи у лікарні, куди він потрапив зі смертельним діагнозом на лептоспіроз.[15]
У 1999 році Шкляр став членом новоствореної Асоціації українських письменників. У 2000–2004 роках Шкляр працює головним редактором видавництва «Дніпро», куди він пішов задля покращення стану видавництва.[16] У 2009 році виходить найвідоміший роман письменника «Залишенець. Чорний ворон» одночасно у двох видавництвах — київському, «Ярославів вал», та харківському, «Клуб сімейного дозвілля». За цей роман у 2011 році Комітет з Національної премії України ім. Т. Шевченка визнав Шкляра лауреатом премії,[3] але письменник відмовився її отримати на знак протесту проти перебування на посаді Міністра освіти України одіозного українофоба Дмитра Табачника.[5][4]
У 2011 році Шкляр увійшов до складу журі літературного конкурсу «Юне слово». Наприкінці 2011 року Шкляр також створив Міжнародну благодійну організацію «Фонд Василя Шкляра „Холодноярська Республіка“», основною метою якого було отримати фінансування на виробництво повнометражної екранізації роману «Залишенець. Чорний Ворон».
Політична кар'єра
У 1991 Шкляр став членом Проводу та прессекретарем Української республіканської партії (УРП) і пробув у лавах цієї партії до 1998 року.[16] У березні 1998 був кандидатом в народні депутати України від виборчого блоку «Національний фронт».
У вересні 2015 року Шкляр знову спробував себе в українській політиці, увійшовши до проводу новоствореної партії УКРОП[17] і пробув у лавах цієї партії аж до її закриття 2020 року.
Бібліографія
До літературного доробку автора належать наступні твори:[18]
- Романи
- Сніг (1974) вперше надруковано окремим виданням у збірці: Перший сніг (1977)[19][К 3][К 2][К 4] (прим.: повість)
- Хто твій Остап, Соломіє? (1977), вперше надруковано окремим виданням у збірці: Перший сніг (1977)[19][К 3] (прим.: повість)
- Праліс: Тінь сови (1986)[20]
- Ностальгія (1989)[23]
- передрук під назвою Ностальгія: Що ти знайдеш у минулому - силу чи згубу? (2014)[24]
- передрук під назвою Спів Божої пташки (2014)[25]
- Ключ (1999)[26]
- Елементал (2001)[27]
- передрук під назвою Самотній вовк (2018)[28]
- Кров кажана (2003)[29]
- передрук під назвою Нікуб: Кров кажана (2010)[30]
- Залишенець. Чорний ворон (2009)[31]
- вперше надруковано під двома різними назвами: видавництво КСД під назвою «Залишинець» (2009),[32] та видавництво Ярославів вал під назвою «Чорний ворон» (2009)[33]
- Маруся (2014)[34]
- Чорне сонце: збірка (2015)[К 5][35]
- Троща (2017)[36]
- Характерник (2019)[37]
- Оповідання, збірки короткої прози (фікшн)
- Де твій Остап, Соломіє? (1979)[10]
- Живиця (1982)[38]
- Турецька нічия (1982).[39]
- Стороною дощик іде (1983)[40]
- Борг (1983).[41]
- Крук-птаха нетутешня (1985).[42]
- Високі гори у Ялті (1988)[43]
- Треба спитати у Бога (2019)[44]
- Збірки прози (нон-фікшн)
- Під ключем журавлиним: документальна повість (1985)[45]
- Вогонь Чорнобиля / Fire of Chornobyl: книга мужності й болю; літопис Чорнобильської трагедії у документах, фактах та свідченнях самовидців (1998)[46]
- Дитячі оповідання, книги
Автор дитячих книжок: «Шовкова нитка», «Черешня в житі», «Шовковий дощик» тощо.
- Шовкова нитка (1976)[47]
- Черешня в житі (1983)[48]
- Шовковий дощик (1984)[49]
- Хорошого потрошку (1987)[50]
- Песик Гав, соловейко, джміль і два жолуді / Woofy the Dog, a Hightingale, a Bumblebee, and two Acorns (2016)[51]
- Помста Баби Яги / Baba Yaga's Revenge (2017)[52]
- Переклади автора
Перші українські переклади Шкляра — це переклади класиків вірменської літератури Акселя Бакунца, Амо Сагіяна, Вагана Давтяна, Вахтанга Ананяна тощо.[53] У пізніші роки чималого розголосу отримали Шкляреві переклади українською таких романів, як «Декамерон» Бокаччо, «Тарас Бульба» Гоголя (за першим виданням 1835 року) тощо.[54]
Переклади-інтерпретації:
- Микола Гоголь. Репетиція сатани (прозова версія комедії Миколи Гоголя «Ревізор»). Переклад-інтерпретація з російської: Василь Шкляр. 2006 (рік написання; твір так і не був виданий)[55]
- Джованні Боккаччо. Декамерон (30 зі 100 оповідок). Переклад-інтерпретація з італійської: Василь Шкляр; Київ: Дніпро, 2006. 104 с. іл. ISBN 966-578-161-8 (текст паралельно укр. та італ.)
Переклади:
- Вахтанг Ананян. Бувальщини і казки гір. Переклад з вірменської: Василь Шклярж Малюнки: Г. Глікман. Київ: Молодь. 1979. 146 стор.
- Мнацакан Тарян . Месник. Переклад з вірменської: Василь Шкляр; художник: С. В. Позняк. Київ: Веселка. 1988. 168 стор. ISBN 5-301-00204-X
- Микола Гоголь. Тарас Бульба. Перша редакція. Переклад з російської: Василь Шкляр; малюнки: Сергій Якутович. Київ: «Дніпро». 2003. 164 стор. ISBN 966-578-114-6 (текст паралельно укр. та рос.)
- (передрук) Микола Гоголь. Тарас Бульба. Перша редакція. Переклад з російської: Василь Шкляр. Львів: «Кальварія», 2005. 104 стор. ISBN 966-663-179-2 (серія «INDIVIDUAL»)
- (передрук) Микола Гоголь. Тарас Бульба. Перша редакція. Переклад з російської: Василь Шкляр. Львів: «Кальварія», 2007. 104 стор. ISBN 978-966-6632-46-6
- (передрук) Микола Гоголь. Тарас Бульба. Перша редакція. Переклад з російської: Василь Шкляр // Микола Гоголь. Зібрання творів: у 7 т.: Т.7. Редколегія: М. Г. Жулинський (голова) та інші. Київ: Наукова думка. 2012. 376 стор.: сс. 58-114. ISBN 978-966-00-1174-8 (Т.7) ISBN 978-966-00-0890-2 (серія) (djvu версія на Chtyvo.org)
- (передрук) Микола Гоголь. Тарас Бульба. Перша редакція. Переклад з російської: Василь Шкляр. Львів: «Апріорі», 2017. 152 стор. ISBN 978-617-629-379-8
- Віктор Єрофєєв. «Енциклопедія російської душі». Переклад з російської: Василь Шкляр. Київ: Ярославів Вал. 2010. — 224 стор. ISBN 978-966-2151-33-6
- Редактор / упорядник
- Українські народні казки (Книжка перша). Упорядник: Василь Шкляр. Київ: Райдуга. 1994. 320 стор. ISBN 5-7707-2861-2 ISBN 5-7707-2862-0 (серія)
- Українські народні казки. Чарівні, соціально-побутові, про тварин (Книга друга). Упорядник: Василь Шкляр. Київ: Перун. 1994. 650 стор.
- Давит Сасунці. Вірменський народний епос. Переклад з вірменської В. Кочевський; редактор: В. Шкляр; малюнки: А. Токарєв. Київ: Дніпро. 2003. 174 стор. ISBN 966-578-121-9
- Панас Мирний. Повія. За редакцією Василя Шкляра. Львів: ЛА «Піраміда». 2005. 271 стор. ISBN 966-8522-43-5
Похідні твори
- Кінематографічні адаптації
У грудні 2019 році вийшов фільм «Чорний ворон» за романом Василя Шкляра «Залишенець. Чорний ворон». Автори сценарію: Тарас Антипович, за участі Василя Шкляра і Михайла Бриниха.
- Театральні адаптації
У березні 2021 року у Луганському обласному академічному українському музично-драматичному театрі вийшла вистава «Ревізор» (альтернативна назва Репетиція Сатани) за необублікованою прозовою версією-інтерпретацією Василя Шкляра «Ревізор. Репетиція Сатани» - вільною інтерпретацією п'єси Ревізор Миколи Гоголя написану ще 2006 року, але так і не видану через конфлікт з правовласником цієї інтерпретації який викупив права на твір, однак так його й не надрукував. Автори сценарію: Василь Шкляр; режисер: Дмитро Некрасов.[56][57]
Нагороди
- 1995 — «Золоте перо», СЖУ[58]
- 1999 — «Золотий Бабай», переможець першого національного конкурсу на кращий гостросюжетний роман (роман «Ключ»)[59]
- 2002 — «Коронація слова», перша премія в номінації «Роман» — за роман «Елементал».[60]
- 2003 — «Спіраль століть», міжнародна премія в жанрі фантастики у номінації «За найкращу україномовну фантастику» (КиївКон-2003, роман «Ключ»)[14]
- 2011 — Національна премія України імені Тараса Шевченка, за роман «Залишенець. Чорний ворон» (Комітет з Національної премії України ім. Т.Шевченка визначив її лауреатом В. Шкляра в середині лютого).
- 2015 — Відзнака "Золотий письменник України" від "Коронації слова".
- 2019 — Всеукраїнська літературна премія імені Василя Симоненка у номінації «За кращий художній твір» за роман «Троща»[61].
- 2020 — Всеукраїнська літературна премія імені Михайла Коцюбинського в номінації "Художня література" за роман "Характерник" (2020).[62]
Перенесення вручення Шевченківської премії
4 березня 2011 року В. Шкляр звернувся до тодішнього Президента України Віктора Януковича із заявою, у якій просив «врахувати в Указі з нагоди нагородження лауреатів Шевченківської премії моє прохання про перенесення нагородження мене Шевченківською премією на той час, коли при владі в Україні не буде українофоба Дмитра Табачника».[63]
У невдовзі оприлюдненому Указі Президента України В. Януковича № 275/2011 від 4 березня 2011 року «Про присудження Національної премії України імені Тараса Шевченка» Василь Шкляр не згаданий.[64][65][66][67] Подальша доля премії залишається невідомою.
17 квітня 2011 року у Холодному Яру Василю Шкляру вперше в історії України була вручена Народна Шевченківська премія («Залізний Мамай»). Вручення відбулося біля пам'ятника на місці останнього бою отамана Василя Чучупаки. Кошти на неї були зібрані меценатами та звичайними громадянами України.[68]
Особисте життя
- Батько — Шкляр Микола Степанович (1925—1995), службовець
- Мати — Шкляр Оксана Олександрівна (1925—1990), службовець
Має доньку від першого шлюбу Наталю (1982 р.н.), яка тривалий час мешкала в Сполучених Штатах, а зараз переїхала назад в Україну. Вдруге одружився з журналісткою Валентиною Миколаївною (1961 р.н.).
Захоплюється рибальством.[69]
Зауваги
- ↑ Примітка: у творах Шкляра епізодично трапляються репліки написані російською, зокрема у прямій мові російськомовних персонажів, цитуванні оригінальних російськомовних документів тощо.
- ↑ а б Примітка: повість "Сніг" вперше вийшла у журналі Дніпро у 1974 році.[9]
- ↑ а б Зміст: Повісті: Сніг, Хто твій Остап, Соломіє?. Оповідання: Ой у полі..., На гастролях, Дівчина на полюванні, Розмова підслухана ненароком, Кислі Суниці
- ↑ Примітка: У 1977 році вийшла значно відредагована версія його першої повісті "Сніг", бо книга була занадто еротична й не мала прикмет "радянської звитяжної сучасності". Шкляр згодом згадував, що оригінальний рукопис твору не зберігся, див. детальніше Письменник Василь Шкляр "Чорний ворон" перелетів океан // Урядовий кур'єр, 30 січня 2016
- ↑ Зміст: "Чорне сонце": невеликий роман; «Танець під чортову дудку»: оповідання, «Крук — птаха нетутешня»: оповідання, «Останній шанс Захара Скоробагатька»: оповідання, «Високі гори у Ялті»: оповідання, «Цілком таємні історії»: оповідання
Джерела
- ↑ а б Czech National Authority Database
- ↑ а б Василь Шкляр // Клуб сімейного дозвілля
- ↑ а б Названі Шевченківські лауреати 2011 року. Неофіційно // День, № 27, 16.02.2011. Архів оригіналу за 11.05.2018. Процитовано 11.05.2018.
- ↑ а б Василь Шкляр: «Я доб'юся відставки Дмитра Табачника» // Газета по-українськи. — 2011. — № 1188 (11 березня)
- ↑ а б Василь Шкляр: Не мають права нащадки зайд ображати мою Націю // Український тиждень, 2017/10/27
- ↑ а б Письменник Василь Шкляр: «У мене в парламенті є своя „фракція“!» — Дзеркало тижня, 4 лютого 2011
- ↑ Василь Шкляр: Жити в Україні й вимагати для себе персональної державної мови — це чистісінький тваринний примітивізм — Україна молода, № 174 ЗА 22.09.2006
- ↑ Василь Шкляр — Біографія // Офіційний сайт Василя Шкляра
- ↑ Василь Шкляр. Сніг: повість. Київ: журнал Дніпро. № 6 від 1974 С. 14-53
- ↑ а б В. Саєнко (2002). Як і куди рухається сучасний український постмодерн? Ключ до превентивної відповіді — роман Василя Шкляра // Історико-Літературний Журнал, Одеса: Одеський Національний університет імені Мечникова №7 (2002). 316 с.: сс. 275—281
- ↑ Константин Родик. Василь Шкляр: бекґраунд республіканця // Дзеркало тижня, 22 квітня 2016
- ↑ Шкляр розповів, як врятував дружину Дудаєва від Єльцина // espreso.tv, 13 травня 2018
- ↑ Василь Шкляр: «Коли російські спецслужби розшукували Аллу Дудаєву, ми з нею пили каву в Карпатах» (інтерв'ю) // Літакцент, 7.04.2008). Архів оригіналу за 17.01.2010. Процитовано 17.01.2010.
- ↑ а б Василь Шкляр: «Нестерпна легкість жанру для наших письменників виявилася найтяжчою» // Дзеркало тижня, № 15 (440) 19.04.2003
- ↑ Василь Шкляр міг померти від лептоспірозу — Gazeta.ua, 15 травня 2012
- ↑ а б Василь Шкляр передбачив загибель Євгена Кушнарьова//Gazet.ua, 14.02.2008
- ↑ Відомий український письменник увійшов до «УКРОПу» // Волинські новини, 13 Вересня 2015
- ↑ Шкляр Василь Миколайович // З високим ім'ям Кобзаря: уродженці та жителі Черкащини — лауреати Національної премії України імені Тараса Шевченка: біобібліогр. довід. Уклад. : Л. Т. Демченко, Н. В. Адешелідзе. — Черкаси: Чабаненко Ю. А., 2011. — 80 c.: сс. 69-71
- ↑ а б Василь Шкляр. Перший сніг. Київ: Радянський письменник. 1977. 228 стор.
- ↑ Василь Шкляр. «Праліс: Тінь сови». Художник: І. І. Якимчук. Київ: Молодь. 1986. 216 стор. (Сучасна проза)
- ↑ Васыль Шкляр. Тень совы. Авторезированый перевод с украинского: В. Золотухина; худож. И. Френкель. Москва: Советский писатель. 1990. 521 с. ISBN 5-265-01414-4 (рос.)
- ↑ Василь Шкляр. Тінь сови: Там де живе душа. Передмова: Андрій Курков. Харків: КСД. 2014. 304 стор. ISBN 978-966-14-6861-9
- ↑ Василь Шкляр. «Ностальгія». Художник: В. Й. Агафонов. Київ: Молодь. 1989. 253 стор. ISBN 5-7720-0161-2
- ↑ Василь Шкляр. Ностальгія: Що ти знайдеш у минулому — силу чи згубу?. Харків: КСД. 2014. 256 стор. ISBN 978-966-14-6543-4
- ↑ Василь Шкляр. Спів Божої пташки. Харків: КСД. 2020. 288 стор. ISBN 978-617-12-8114-1
- ↑ Василь Шкляр. Ключ. Київ: Ast-прес — ДіК-СІ. 1999. 223 стор. ISBN 978-966-7463-17-5
- ↑ Василь Шкляр. Елементал. Львів: Кальварія, 2001. 160 стор. ISBN 978-966-66-3245-9 (Коронація слова)
- ↑ Василь Шкляр. Самотній вовк. Харків: КСД. 2018. 224 стор. ISBN 978-617-12-4523-5
- ↑ Василь Шкляр. Кров кажана. Львів: Кальварія, 2003. 220 стор. ISBN 966-6630-83-4
- ↑ Василь Шкляр. Нікуб: Кров кажана. Художник: І. Женченко. Київ: Ярославів Вал. 2010. 254 стор. ISBN 978-966-2151-55-8
- ↑ Василь Шкляр. Залишенець. Чорний Ворон. Харків: КСД. 2009. 382 стор. ISBN 978-966-14-0662-8
- ↑ Василь Шкляр. Залишенець. Харків: КСД. 2009. 384 стор. ISBN 978-966-14-0662-8 (Зірки української прози)
- ↑ Василь Шкляр. Чорний Ворон. Київ: Ярославів Вал, 2009. 352 стор. ISBN 978-966-2151-25-1 (Українська Кліо)
- ↑ Василь Шкляр. Маруся. Харків: КСД. 2014. 313 стор. ISBN 978-966-14-7838-0
- ↑ Василь Шкляр. Чорне Сонце. Харків: КСД. 2015. 297 стор. (Золотий письменник України). ISBN 978-966-14-9633-9
- ↑ Василь Шкляр. Троща. Харків: КСД. 2017. 416 стор. ISBN 978-617-12-3720-9
- ↑ Василь Шкляр. Характерник. Харків: КСД. 2019. 304 стор. ISBN 978-617-12-6841-8
- ↑ Василь Шкляр. Живиця. Київ: Молодь. 1982. 240 стор.
- ↑ Василь Шкляр. Турецька нічия // Оповідання '81. Упорядник: М.Кравчук, О. Сизоненко. Київ: Радянський письменник, 1982. 375 стор.: сс. ?-?.
- ↑ Василь Шкляр. Стороною дощик іде. // Положій, Віктор. Жив-був Іван; Острови навпроти міста; Алла Тютюнник. Занапастити журавля; Юрій Хорунжий. Стороною дощик іде; Василь Шкляр: повісті. Київ: Дніпро, 1983. 235 стор.
- ↑ Василь Шкляр. Борг // Оповідання '82. Упорядник: М.Кравчук. Київ: Радянський письменник, 1983. 365 стор.: сс. 326—331.
- ↑ Василь Шкляр. Крук-птаха нетутешня // Оповідання '84. Упорядник: М.Кравчук. Київ: Радянський письменник, 1985. 365 стор.: сс. 314—327.
- ↑ Василь Шкляр. Крук-птаха нетутешня // Оповідання '87. Упорядник: Олександр Гижа. Київ: Радянський письменник, 1988. 436 стор.: сс. 398—414. ISBN 5-333-00061-1
- ↑ Василь Шкляр. Треба спитати у Бога. Харків: КСД, 2019. 320 стор. 978-617-12-6063-4 дж.
- ↑ Під ключем журавлиним: документальна повість. Автор текстів: Василь Шкляр; фото: Борис Коробейников. Київ: Веселка. 1985. 136 стор. (фотоальбом)
- ↑ Вогонь Чорнобиля = Fire of Chornobyl: книга мужності й болю; літопис Чорнобильської трагедії у документах, фактах та свідченнях самовидців. Автор текстів: Василь Шкляр, Микола Шпаковатий. Київ: Альтернативи. 1998. 575 стор. (фотоальбом)
- ↑ Василь Шкляр. Шовкова нитка. Малюнки: Едуард Колесов, Валерій Софронов, Борис Коробейников. Київ: Веселка, 1976. 20 стор.
- ↑ Василь Шкляр. Черешня в житі. Малюнки: А. Євдокименко. Київ: Веселка, 1983. 56 стор.
- ↑ Василь Шкляр. Шовковий дощик. Малюнки: О. Прахов. Київ: Веселка. 1984. 16 стор.
- ↑ Василь Шкляр. Хорошого потрошку // Весна-красна: Вірші, казки, оповідання. Художник: Людмила Постних. Київ: Веселка, 1987. 72 стор.: 47-48
- ↑ Василь Шкляр. Песик Гав, соловейко, джміль і два жолуді / Woofy the Dog, a Hightingale, a Bumblebee, and two Acorns. Малюнки: Кость Лавро. 2016. 48 стор. ISBN 978-617-629-319-4 (українською та англійською)
- ↑ Василь Шкляр. Помста Баби Яги / Baba Yaga's Revenge . Малюнки: Кость Лавро. 2017. 76 стор. ISBN 978-617-629-318-7 (українською та англійською)
- ↑ Василь Шкляр // Сучасні українські письменники
- ↑ Василь Шкляр: «Крим, як ложка дьогтю, він ніколи не був українським» // Українська правда. Життя, 21.09.2010. Архів оригіналу за 30.10.2014. Процитовано 30.10.2014.
- ↑ Переклад-інтерпретація так і не було надруковано, оскільки довічні права на книгу у Шкляра викупий підприємець, який так і не надрукувалв його; детальніше тут Василь Шкляр: Таємниця — це тільки магніт // Україна молода, # 034 за 20.02.2008
- ↑ Сьогодні о 18 годині в Луганському театрі прем'єра моєї сатиричної комедії РЕВІЗОР (РЕПЕТИЦІЯ САТАНИ) за Гоголем. Уже на початку березня квитки розкупили. І це в Сіверсько-Донецьку, куди евакуювали театр.. FB-сторінка Василя Шкляра. 19 березня 2021
- ↑ «Ревізор» у Сєвєродонецьку: Василь Шкляр адаптував Гоголя під українські реалії. glavcom.ua. 9 березня 2021
- ↑ Шкляр Василь Миколайович «Українські ЗМІ» на сайті ВРУ, 1995
- ↑ Зразки прес-релізів: Друком з'явився роман «Ключ» Василя Шкляра — переможця Першого національного конкурсу на кращий гос- тросюжетний роман «Золотий Бабай». // Світлана Шевчук. «Українське ділове мовлення: підручник». Київ: Арій, 2007. 576 стор.: сс. 244—246
- ↑ Василь ШКЛЯР: «Література повинна існувати поза правилами» // День, 18 січня 2002
- ↑ Кому дати премію ім.В.Симоненка, визначили у Черкасах. Про Головне. 4 грудня 2019. Процитовано 4 грудня 2019.
- ↑ У Вінниці нагородили переможців літературної премії Коцюбинського // Укрінформ. – 2020. – 29 вересня.
- ↑ Письменник Василь Шкляр просить Президента перенести вручення йому Шевченківської премії на післятабачниківський час // Українська правда, 4.03.2011
- ↑ В. Януковича Указ № 275/2011 від 4 березня 2011 року «Про присудження Національної премії України імені Тараса Шевченка» // Офіційний сайт Президента України, 4 березня 2011
- ↑ Янукович не дав Шкляру Шевченківську премію // Газета по-українськи, № 1187, 10.03.2011
- ↑ Білий ворон // Україна молода, 10.03.2011
- ↑ Василь Шкляр: «Наші вимоги повинні бути виконані» // Україна молода, 10.03.2011
- ↑ Шкляру вручили 255 тис. грн Народної Шевченківської премії // Zaxid.net, 17 квітня 2011
- ↑ Василь Шкляр: «Жінка — то передусім коханка» // Сім'я і дім. — 3 квітня 2008
Посилання
- Офіційний сайт (архівна версія web.archive.org станом на 2018 рік)
- Василь Шкляр на сайті партії УКРОП (архівна версія web.archive.org станом на 2018 рік)
- Василь Шкляр на сайті видавництва КСД
Василь Шкляр у соцмережі «Facebook» (сторінка)
Василь Шкляр у соцмережі «Facebook» (особистий профіль)
- Василь Шкляр на сайті Goodreads
- Василь Шкляр: про Україну, українців, свої твори та фестиваль Ше.Fest 2015 // Етер радіо Holos.fm
- Василь Шкляр: про мову, націоналістів і патріотів / Фестиваль Ше.Fest 2016
- Василь Шкляр презентує свої твори на фестивалі Ше.Fest у Моринцях // 2017
- Василь Шкляр: про свої твори, двомовність, зраду, історію та майбутнє України / ШеФест 2018
- Василь Шкляр: Чого потребує Україна — нового Майдану чи еволюції / Думки письменника про сьогодення
- Василь Шкляр про нову книгу, коронавірус, вакцинацію і децентралізацію / Ше.Fest Моринці 2021
|
|
|
|
- Народились 10 червня
- Народились 1951
- Уродженці Лисянського району
- Випускники Єреванського університету
- Випускники Інституту філології Київського університету
- Золоті письменники України
- Твори Василя Шкляра
- Василь Шкляр
- Українські письменники XX століття
- Українські письменники XXI століття
- Лауреати «Коронації слова»
- Лауреати Шевченківської премії 2011 року
- Учасники Помаранчевої революції
- Учасники Революції гідності
- Нагороджені «Золотим пером»